Čarovné rozprávky

v podaní: o. z. AKO INAK a priateľov

Nebeská sláva

Bol raz jeden bohatý pán a mal jediného syna. ktorého volali Vilkom. Ten pán bol už veľmi starý, šedivý ako holub a slabý ako muška.. Ale Vilko bol mocný, zdravý ako ryba vo vode a pritom šuhaj krásny, že len tak lipli dievčatá za ním. Otec ho neslýchané rád mal a okrem neho ani nemal inej potechy na svete iba to jedno nezdalo sa mu. že Vilko nemal žiadnej chuti do ženenia a že naveky len táral do sveta, že sa on vera neožení skorej, iba keď napred nebeskú slávu uvidí. Otec dal dočasu tomu pokoj bo si myslel, že to synovi z hlavy vyvetrie. Ale ani nevedieť ako. minulo sa Vilkovi dvadsaťpäť rokov a on o dievčatá ani neobzrel sa. Tu otec videl, že týmto Činom nebude nič a že už ...

Soľ nad zlato

Jeden kráľ mal tri dievky, ktoré si varoval ako oči v hlave. Keď mu už údy slabli a hlava sniežikom pripadala, často mu prichádzalo na um. ktorá by z jeho troch dievok po jeho smrti kráľovnou byť mala. Ťažko mu bolo voliť medzi nimi, bo všetky boli driečne a všetky rovnako rád mal. Konečne mu prišlo na rozum, aby tú ustanovil za kráľovnú, ktorá by ho najradšej mala. Zavolal svoje dievky pred seba a takto im vravel: 

„Dievky moje, starý som. vidíte, a neznám, či dlho ešte budem s vami. Chcem teda ustanoviť, ktorá z vás po mojej smrti kráľovnou bude. Skôr by som ale rád vedieť, dievky moje. ako ma ktorá ľúbite. Nuž. dcéra najstaršia, povedz ty najprv, ako ľúbiš svojho otca?“ 

„Eh. otče môj. milší ste mi nad zlato!“ - odpovedala

„Eh- čo?“ - zaháňal si pamiatku na ňu.

„Veď ma len tak rada mala. ako mániu soľ.“

Raz mala byť v zámku zase veliká hostina, vari i pytači mali už prísť tej strednej. Tu priletí kuchár ako bez duše.

„Pane králi...“ - jachtal - „Veliká galiba. veliká galiba!“

„Nuž čože ti je. vari si rozum potratil?“ - povie kráľ. „To, to. pane králi, rozum mi zastáva. Všetka soľ. čo sme mali. či rozmokla sa, či len ako prepadla sa do zeme. ale niet jej viac ani omrvinky. Čím ja budem soliť?“

„Ale si ty blázon! Nuž pošli pre druhú!“

„Kdeže pošlem, keď tak stalo sa v každom dome a v celej krajine soli niet!“

„Nuž soľ voľačím inším, alebo var také jedlá, do ktorých soli netreba!“ - odpral konečne nevrlý kráľ po stenách hore-dolu lazili ako mušky, a steny ligotali sa kolom dokola ako drahé kamene. Maruška chodila ako oslepená toľkou krásou. Ľudáci vodili ju po chodbách a štôlniach. kde z povaly viseli ľadové strechulce. blyštiace sa ako len to striebro. Zaviedli ju aj do záhrady, kde boli červené ľadové ruže. stokrásky a všelijaké kvety na podiv sveta. Ľudáci odtrhli najkrajšiu ružu a podali svojej novej kráľovnej. Ona privoňala, ale ruža nevoňala.

Ale, čože je toto?“ - opytovala sa kráľovná.

Veď som ja ešte nikdy takú krásu nevidela!“

Toto je všetko soľ!“ - odpovedali jej ľudáci.

„Aleže či ozaj? To že rastie soľ?“ - divila sa kráľovná a myslela si, že by škoda bolo z toho i najmenšie brať.

Železník

Bola jedna mať a mala jedného syna. Nemali nič, iba jeden Slivník a dva voly. Keď bola zima. museli aj ten slivník vyrúbať, aby sa voľako zohnali; keď prišla jar. zapriahol syn voly a zoral ten slivník a nasial maku. aby sa nijako vyživili. Ale keď mak dozrieval, všetky vtáčky iba na ňom sedeli a boli by im ho iste skazili, keby syn nebol ešte dakde z kúta vytiahol kušu, čo mu po otcovi ostala. Nuž s tou kušou tam striehol. Raz. ako tak stráži, spustí sa mu mladý jastrab na ten mak. Janko pochytí kušu a prásk odstrelil jastrabovi krídlo. „Hej, varovčík. načo si mi to krídlo odstrelil?“ - ozve sa mu jastrab.

„A ty načo si mi mak kváril?“ - ozval sa varovčík naspäť.

„A akože nabudiieme?“ - spynije sa Janko: lebo ho tak volali, toho syna tej matere.

„Nuž tak nabudneme: My dvaja pôjdeme k môjmu otcovi, aby ti dal dáku vynáhradu, čo som ti tie voly strovil. A tvoja mater bude zatiaľ tu u kráľa pece kúriť, aby voľako vyživila sa.“

Mater teda ostala u kráľa na zámku pece kúriť a títo dvaja pobrali sa svetom. Jastrabík vždy poletoval vopred a Janko držal sa už len za ním. Prišli až k moru. Jastrab

mladý preletel hneď, ale Janko ostal tam na brehu rumádzgať, keď viac za ním nemohol.

„Nerumádzgaj, neramádzgaj.“ - zavolal mu jastrabík z druhého brehu.

„U môjho otca nájde sa spôsob aj na to. ako by človek cez more prešiel.“ „Toto iba keby si choval, nie žeby ťa ono nachovalo.“ -pomyslí si Janko a otvorí prieplavu z druhého kraja.

Tu zas vyhrnie sa ukrutne mnoho vojska, že to bol len strach, a ešte mu vraveli, že ich ani tretia čiastka nevystúpila von.

„Títo iba čo by mne uši objedli.“ - pomyslel si Janko a nazrel sa aj do prostrednej prieplavy.

V tej sa ligotali zlaté peniaze a hoc by koľko bral z nich. nikdy by neboli menej, iba ešte prispárali. Nuž si potom tam dakde voľačo kúpil a zajedol.

„Hej. chlapče, bolo by už poberať sa ďalej!“ - zhováral sa Janko sám so sebou, keď tam nikoho nemal.

Ale ako? Či tie čriedy, kŕdle, vojská tu nechať, či čo s nimi robiť? Akože ich zasa dnu vpratať?“

Nevedel tej veci nijaký spôsob, nuž len sedel a sedel tu utrápený, umučený, akoby ho boli na kríž pribili.

Železný chlap sa iba zarehotal a zavolal za ním:

„Len si ho utekaj! Mám ja času vojsko z truhlice vypustiť a pannu dať zaviesť pre seba. kde sám chcem; mám času teba ešte tri razy dohoniť!“

Utekal Janko, utekal pustými horami, rudnými cestami, dobehol k jednej izbičke. Tam bývala ježibaba.

Zaklope a vojde dnu:

„Bože vám daj dobrý deň, pani matka!“

„ Bože daj i tebe. syn môj! Viem. pred kým utekáš, ale sa nič neboj! 

Sadni si. zajedz si polievky a mäsa. vyspi sa! Môj psík je Ďalekohľad, a keď tvoj Železník bude ešte na tri míle ďaleko, zabrechne prvý raz; keď bude na dve míle. zabrechne druhý raz; keď bude na míľu, zabrechne tretí raz a už ťa vtedy zobudím.“

Sadol si. zajedol si. pospal si. a keď pes tretí raz zabrechol. zobudila ho starká, na ceshi zastrčila mu do kapsy postruhník a kázala mu utekať.

Cigán čerta ošialil

Prišiel čert k babe. aby mu dala jesť. že už dobre od hladu kopytá nevytrčí. Ona dala mu vajce. Ale keď ho prehltol, nastrašila ho. že to vajce bolo zaviazané, a tak aby hotovil sa, že zľahne a bude mať chlapca. Nastráchaný čert pribehol k Cigáňovi do poľa. kde tento svine pásol. Prosil ho. aby mu nej ak pomohol. „Oj. vďačne ti pomôžem.“ - hovorí Cigáň.

„Len si ľahni horeznačky.“

Čert si ľahol a ten pľask ho vatráľom po bruchu, že ho hneď vo dve hrúbky skrčilo od toho údení a zjajknúť mu ani nedalo, čo mu hrdlo zatislo. Vtom ale vyskočil z blízkeho krovia tým pľaskom naplašený zajac a utekal poľom do hory. Cigáň ukazuje ho čertovi: „Či vidíš, tamto zaberá tvoj chlapec; toho viac nemáš čo obávať sa, že by vrátil sa ti.“

„No, chlap si!“ - chváli ho čert a Cigáň na to:

„Vem som chlap! Či by si takto nemal vôľu skúsiť sa so mnou?“

„A prečo by nie!“

„No,...“- hovorí náš cigáň - „Kto z nás vytlačí zo skaly mlieko?“

Čert schytí žabicu a ako ju stisol, všetka rozmrvila sa mu v hrsti. Cigáň ale úkradky vložil do mlieka omočený chlieb medzi dve skaly a vytlačil z neho mlieka. Čert naľakal sa ho; ušmykol a nestavil sa iba pri svojej materi. A mať hovorí mu:

„Čože si taký naplašený?“

„Takto a takto....“ - rozpovedal čert. ako povodilo sa mu s Cigáňom.

„Ej, to je nedobre.“ - hovorí čertova mať.

Naľakal sa čert. že by takto prišiel o celú záhradu, ba ešte aj s ním samým zle by malo byť:

„Nuž....“ - hovorí - „Nechajme toto tak a poďme skusovať sa na inšie.“

Drahé dali sa na to. kto viac dreva unesie. Čert začal hora rúbať a vera tá len mizla pod jeho sekerou. Cigáň vzal dlhý povraz a začal opasovať celú hora od duba k dubu.

„Čože to ty zase vystrájaš?“ - opytuje sa čert.

„Nič.“ - odpovedá Cigáň.

„Len nechce sa mi po každom polienku na plece klásť, nuž takto opášem si celú hora. potrhnem a odnesiem si od koreňa.“

Naľakal sa čert. že by prišiel o hora. nechali aj to tak. Tretie bolo. kto viac vody unesie. Čert pozbieral vari všetky dudy zo sveta a naberal tej vody. aby mu ani kvapka neušla z nej.