Amy Jarecki

The Highland guardian

Copyright © Amy Jarecki, 2017

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-366-6

Všem těm, kteří s oblibou čtou historické romance.

Úžasným čtenářům, kteří se ztrácejí

na stránkách knihy a cestují do časů

bez mobilních telefonů, bez automobilů,

bez tekoucí vody.

A těm, kteří sdílejí společnou lásku ke Skotsku.

Vážím si naprosto každého z vás.

1. kapitola

Severní moře, nedaleko pobřeží Anglie
14. května 1711

Nad Lamanšským průlivem řádila bouře jako divoká bestie. Moře hnalo ke břehu vysoké hradby vln, jejichž bílé hřebeny se varovně rozprskávaly. Reid MacKenzie zhluboka, dlouze vydechl. Nebezpečnou přeplavbu navigoval bez nehody, jeho úleva však neměla mít dlouhého trvání. Velká loď Britského královského námořnictva plující v závěsu za ním nabírala rychlost.

Nicholas Kennet sklonil malý dalekohled. „Pronásledují nás. Teď už nemám nejmenších pochyb.“

„Držet kurz,“ zařval Reid. Nebyl jen hrabě, byl kapitánem jednostěžňové osmnáctiveslové galéry a raději by zvolil smrt střemhlavým skokem do moře, než by dovolil nějaké královské lodi, aby ho zastrašováním donutila spustit kotvu a podrobit se prohlídce. Doba byla svízelná. Člověk musel své názory tajit, aby náhodou nebyly špatně vykládány. A v Británii královny Anny měla nedorozumění za následek destrukci – nejen bohatství jednoho člověka, ale rozdrcení celého klanu.

Reid sáhl dovnitř pláště a přejel prsty přes kůži, v níž byl zabalený úřední list, jejž v kabátci převážel. List pro ty, kdož jsou loajální ve věci týkající se zachování následnictví Jakuba Stuarta na trůn. „Není důvod se znepokojovat. Do Francie cestuje mnoho šlechticů, aby se setkali s Jeho Výsostí.“

Obličej pana Kenneta, jenž nebyl námořník, se zbarvil do zelena. Byl bohatým majitelem dolů ze severovýchodní Anglie a svoji loajalitu jakobitským ideálům dokazoval tím, že pomáhal expedici financovat.

„Royal Buckingham se přibližuje k levoboku, mylorde,“ hlásil Dunn MacRae, náčelník svého klanu a Reidův nejdůvěryhodnější spojenec.

„Zatraceně!“ Reid vytáhl dalekohled a zaostřil na horní palubu válečné lodi. Důstojníci v červených kabátech je určitě pozorují.

„Zrychlíme?“ zeptal se Dunn.

„Proboha ne. Jen by to vyvolalo dojem, že jsme se něčím provinili.“ Zaklapl dalekohled a zadíval se na posádku. „Držte kurz. Udržujte současnou rychlost. Ať kolem nás ti bastardi projedou a najdou si na pronásledování někoho jiného. My nejsme žádní piráti a nic špatného jsme neudělali.“

„Tak proč tedy nevyvěsíte svou vlajku, mylorde?“ zeptal se Kennet.

Reidovi cuklo v koutku úst. „Na otevřeném moři nás ta galéra možná předjede, ale pokud ji dokážeme udržet v nejistotě až k ústí řeky Tees, dopravím vás před půlnocí domů.“

„Seaforthe,“ ozval se MacRae klidným hlasem – až příliš klidným. „Otevřela střílnu jedna.“

Na to, aby Reid rozeznal černé dělo prolézající střílnou jako smrtící saň, dalekohled nepotřeboval. Otřel si rukou ústa. „Jak daleko jsme od Tees?“

„Asi dvě hodiny cesty, kapitáne.“

„Změňte kurz na západ. Zamiřte do mělčin.“

„Rozkaz, kapitáne!“ zvolali všichni muži na palubě galéry a veslaři zvýšili tempo. Pokud stál Reid nohama na pevné zemi, byl snad hrabě, ale na moři ho příslušníci jeho klanu oslovovali kapitáne.

„Určitě nebudou střílet?“ Poryv větru odfoukl Nicholasovi klobouk a paruku do ráhnoví a on přelézal přes lavici, aby je zachránil.

Dunn pootočil kormidlem, příčné ráhno se zhouplo přes trup a změnilo pozici jediné plachty. Reid ignoroval Angličanovu otázku a pozoroval galéru, jak s nimi pluje bok po boku. „S největší pravděpodobností odpálí varovný výstřel přes naši příď.“

„Panebože, tohle je absurdní,“ podivoval se Nicholas a stahoval si paruku i klobouk do čela. „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nikdy bych nevěřil, že Její Veličenstvo je schopno takového pirátství.“

Ve střílně se zablesklo světlo pochodně. „Raději bys tomu měl věřit, příteli,“ otočil se Reid se zachmuřeným výrazem. „Opřete se do vesel, chlapci!“

V hlavni kanonu vyšlehl oheň a dým, načež vzduch prořízlo zadunění výstřelu. Kolem Reida se zasvištěním proletěla dělová koule a po těle mu přejel mráz. Přikrčil se pod obrubnici paluby a modlil se, aby britská loď pro varovný výstřel správně nastavila mířidla.

Když znovu vyhlédl, viděl, že příď jeho lodi se roztříštila na tisíc dřevěných úlomků. Do trupu se valila voda, která stahovala promočené muže do ledových hřebenů.

„Zachraňte si životy!“ zavelel Reid, když vylézal na veslařskou lavici. Odhodil plášť, připravený vrhnout se do ledových vln Severního moře.

„Pomoc!“ vykřikl Nicholas nepřirozeným hlasem.

Reid se hbitě ohlédl přes rameno a krev mu ztuhla v žilách. Panebože, Nicholasovi trčí z hrudníku dřevěná špice, dlouhá nejméně jednu stopu.

„Ježíši.“ Reid přebrodil vodu, jež se valila přes potápějící se loď, a zvedl přítele do náruče. „Chyť se mě. Pevnina je na dohled. Za chvíli tě dopravím do bezpečí.“

Hrabě ze Seaforthu uchopil muže větší silou, zaťal zuby a skočil do ledového moře. Z hrudi mu unikl hvízdavý zvuk. Proud ho táhl dolů a hrozil, že Nicholase z jeho sevření vyškubne. S vyvinutím ohromné síly Reid zuřivě kopal, aby překonal spodní zpětný proud, jeho plíce zoufale volaly po vzduchu, kterého se mu nedostávalo.

Jestliže si na něj dnes hluboké moře uplatní nárok, neobejde se to bez boje. Reid se už dřív naučil, že i urozený muž, jenž se narodil s privilegii, musí být fyzicky zdatnější než jeho nejhorší protivník. A taky víc mazaný.

Se zoufalými nádechy naplňoval plíce vzduchem a hlavou prorážel vlny. Prohnul se v zádech a posunul ruce pod Nicholasovými pažemi, aby se ujistil, že i on může dýchat.

Mrazivá voda z něj vysávala sílu, ale on zatínal zuby a odmítal se vzdát. S Nicholasem pevně přichyceným na své hrudi plaval Reid na zádech směrem k pevné zemi.

Jeho loď za ním zmizela. Potopila se beze stopy do nemilosrdných hlubin. Galéra sebou házela, jako by se muži na palubě smáli ubohým highlandským obětem, bojujícím, aby se dostaly na břeh dřív, než je moře pohltí ve vlnách.

Při dalším nádechu se Reid podíval ke břehu. Zuby mu nekontrolovaně drkotaly. Naděje mu vlila do svalů novou sílu. Když se však další burácející vlna přehnala přes jejich hlavy, nedalo vysmívající se moře Reidovi jinou možnost, než sevřít paže kolem Nicholase a modlit se k Bohu, aby se vyhoupli na hladinu dřív, než mu dojde dech.

Bojoval ze všech sil, až se prodral přes příboj. Podařilo se mu nabrat do plic drahocenný vzduch, ale vlnobití ho znovu stáhlo pod hladinu. Když se opět vynořili, další hřmící vlna je vyplivla na pláž jako dvě leklé ryby. Reid klopýtal k suchému písku, slaná voda ho štípala do nosu. V závěsu za sebou táhl Nicholase, kašlal a prskal.

„Panebože,“ vykřikl Dunn, jenž se rozběhl za ním, aby mu pomohl. Když se ocitli mimo dosah příbojových vln, položili Nicholase na záda.

Reid se ztěžka nadechoval, klekl na kolena a položil příteli ruku na čelo. „Za chvíli tě dáme do pořádku, kamaráde.“

Dunn mu pohlédl do očí, stiskl rty a zavrtěl hlavou. Kus dřeva trčící z mužova hrudníku se podobal smrtící ráně bajonetem.

„Prosím,“ mumlal Nicholas slabým hlasem. „Přísahej, že se postaráš o moji dceru.“

Reidovi se sevřel žaludek. „Dceru?“ Do prdele.

„Je sama – její matka zemřela.“

„Jsou ještě nějací dědicové?“

„Nikdo.“

„Kristepane.“ Svěřenec je to poslední, co Reid potřebuje.

Nicholas lapal po dechu a svíral Reidův nákrčník. „Přísahej mi to.“

Neměl jinou možnost než toporně, se staženými rty přikývnout. „Máš moje slovo. O to děvče se postarám.“

Jako by mu spadl z hrudi obrovský balvan, Nicholas Kennet naposledy vydal strastiplný povzdech, který zanikl v hluku vlnobití.

„Je mrtvý,“ oznámil Dunn, jehož mezitím obklopili promáčení a třesoucí se muži.

Reid přidržel ruku u mužova nosu – necítil nic. Taková škoda. A kvůli ničemu. Pohlédl ke galéře tyčící se nad hlubokými vodami. Pod příkrovem časného soumraku se vítr opět opřel do plachet námořní lodi, jež znovu nabrala kurz a vyrazila na cestu. „Je spočítaná posádka?“

„Aye,“ potvrdil Graham MacKenzie, poručík a navigátor. „Davy má řeznou ránu na paži, ale žádné další oběti.“

„Díkybohu za to.“ Reid vstal a zadíval se k městu Hartlepool. „Honem. Tamhle se tyčí věž kostela. Odneseme tam Kennetovo tělo, aby byl řádně pohřbený.“

Náčelník MacRae zasmušile přikývl. „Potom bys měl co nejrychleji najít něco, čím jeho dceru zabavíš. Pro naši věc jsi příliš důležitý, než abys plýtval časem a hrál roli opatrovníka.“

Reid zaskřípal zuby. Dunn má pravdu. Musí vymyslet nějaký způsob, jak se o dědičku postarat, aniž by do toho byl sám zatažen. A rychle.

Na dveřích domu Coxhoe House viselo ze lví tlamy bronzové klepadlo. Reid už ho jednou použil, ale během té návštěvy nebyl Kennetově dceři představen. Tehdy měli velice naspěch, aby vypluli přes kanál na schůzku s králem v exilu. Reid byl vyčerpaný a ze spaní v mlází pod stromy ho bolelo celé tělo. Než zaklepal, zaťal ruku do pěsti. V kabátci měl stále bezpečně uložený list od krále Jakuba a poslední, co zrovna teď potřeboval, bylo vzít na sebe roli opatrovníka rozmazlené dědičky. Vůbec nepochyboval, že děvče bylo hýčkané – koneckonců, je jediné dítě bohatého vdovce. Ale její rozmazlený svět se silně otřese. Oznámí jí tu zprávu, zařídí, aby se o ni někdo postaral, ustanoví správce majetku, aby dohlédl na její záležitosti, a to bude muset stačit. Reidova role ve sjednocení klanů, aby se připravily na nástupnictví, je pro jejich věc až příliš zásadní.

„Dej se do toho. Ať už to máš za sebou,“ nabádal Dunn zezadu, jako by mluvil Reidovi z duše.

Nasadil zarmoucený výraz a třikrát rázně zaklepal.

Dveře se pomalu, s nekonečným skřípáním otevřely. Vyzáblý majordomus si je prohlížel přes kulaté brýle. „Mylorde?“ Svraštil prošedivělé obočí a natahoval krk, aby se podíval za skupinu mužů. „To je ale překvapení.“

„Dobré ráno, sire,“ promluvil Reid vážně. „Přináším důležitou zprávu.“

Sluha přiložil ruku na hrudník a tvář mu zbělela. „Neříkejte mi, že pan Kennet…“

„Zahynul u pobřeží Hartlepoolu. Jedna z galér Jejího Veličenstva se pokusila přes naši příď vypálit dělovou kouli.“

„Jenže ti bastardi minuli a námořní galéru jeho lordstva potopili,“ dopověděl Dunn.

„Panebože.“ Muž vrávoravě ustoupil dozadu a uvedl je do vestibulu. „Odpusťte, mylorde, je to šokující zpráva.“

„Chápu.“ Reid pevně uchopil muže za rameno. „Potřebujete chvilku, pane…?“

„Gerald, mylorde,“ představil se muž a pomalu si promnul tvář. Zhluboka se nadechl a zklidnil se. „Vy dva vypadáte, že byste si možná rádi trochu odpočinuli, jestli se nezlobíte, že to říkám, mylorde.“

Reid pohlédl na svoje oblečení. S rozcuchanými vlasy slepenými solí, špinavý od písku a hlíny vypadal jako strašidlo. S tím se teď ale nedá nic dělat. „Ano, to bychom rádi. Byli jsme nuceni plavat, abychom si zachránili životy, potom jsme odnesli tělo pana Kenneta do kostela svaté Hildy na pohřeb a spali jsme v mlází pod stromy osm mil na východ.“

Gerald se zadíval k východu a oči se mu rozšířily. „Myslíte, že je bezpečné sem přijít, mylorde?“

Reid otráveně přikývl. „Nestál bych tady, kdyby nebylo. Nemají na nás nic. Galéra dokonce pokračovala v plavbě. Já si myslím, že ten výstražný výstřel byl pokusem přinutit nás k náklonu, aby se mohli nalodit na moji galéru a pokusili se mě namočit do nějakého zločinu. Abych řekl pravdu, já mám mnohem víc důvodů k žádosti o vyšetřování škody, než mají oni k tomu, aby mě obvinili z vlastizrádného spiknutí.“ Nepoužil výraz jakobitského – cizí stěny znají způsob, jak slyšet věci, které slyšet nemají, obzvlášť v Anglii.

„Mám ten dojem, že oni to vědí také,“ souhlasil Dunn.

Majordomus přikývl, tvář měl ustaranou.

MacRae dloubl do Reida.

Seaforth šlehl naštvaným pohledem po Dunnovi, náčelníkovi, jenž mu nejen slíbil věrnost, ale zároveň fungoval jako jeho pravá ruka. Zatraceně, Reid ví, že jeho úkol ještě není splněný, ani z poloviny ne. „Promiňte, vím, že vás ta zpráva musela silně zasáhnout, je však mou povinností vás informovat, že posledním přáním Nicholase Kenneta před smrtí bylo, abych se postaral o jeho dceru.“

„Aye,“ potvrdil Dunn. „Hrabě složil svatou přísahu.“

„Vy, mylorde?“ Gerald se poškrábal na bradě a vráska na čele se prohloubila. „Byl bych čekal, že pan Kennet se rozhodne pro někoho trochu staršího.“

Reid si oprášil písek z rukávu a na muže se zamračil. Bez ohledu na jeho věk mu přísaha byla na obtíž, ale povinnost je povinnost. „Ach, škoda, že místo mě sem nepřijel hrabě maršál ze Skotska.“

Majordomus se zarazil. „Ano, mylorde.“ Gerald nemusel říct ani slovo. Výraz jeho tváře hovořil sám za sebe a vypovídal dostatečně o pochybách nafoukaného bručouna.

Reid se uchechtl a chytil se za klopy kabátu. Kruci, on je jeden z nejbohatších, nejsilnějších mužů ve Skotsku a stárnoucí sluha se mračí kvůli otázce, zda se hrabě hodí na roli opatrovníka? Vhodnost není ani zdaleka ve hře. „Dost už tlachání. Přiveďte to děvčátko ke mně. Musím ji o tomto nešťastném vývoji událostí neprodleně informovat.“

„Hned to bude, mylorde.“ Gerald vyrazil vpřed, ale ještě než došel ke schodišti, tak se zastavil. „Snad by bylo lepší, kdyby se tu zprávu dozvěděla nejdřív ode mě. Nakonec, já znám slečnu Audrey od prvního dne, kdy přišla na svět.“

Reid se podíval na Dunna a povytáhl obočí. Určitě by jeho situaci velmi usnadnilo, kdyby nemusel dítěti oznamovat, že teď je z něj sirotek. „Pokud si myslíte, že to bude nejlepší řešení, tak s tím souhlasím.“

Sluha se uklonil a pokynul gestem ke dvoukřídlým dveřím. „Děkuji, mylorde. Kdybyste si, pánové, ráčili udělat pohodlí v salonu, nechám vám ihned přinést občerstvení.“

„Dobře, ale já bych si rád promluvil se slečnou Audrey hned, jak mě bude moct přijmout.“ Poněvadž majordomus se o dívce vyjadřoval familiárně, Reid usoudil, že bude nejlepší, když s tím co nejdříve začne také. Nakonec, opatrovník by se měl se svým svěřencem oslovovat křestním jménem.

Kývnutím hlavy Geralda propustil a odvedl Dunna do přijímacího salonu. Střed místnosti zaujímal krb s pařížskými ornamenty, ohraničený propracovaným reliéfem znázorňujícím listy vinné révy, a malovanými porcelánovými talíři. Pozlacená sedadla, područky a opěradla židlí zdobily výšivky s venkovskými výjevy. Reid si vybral největší židli s vysokým opěradlem, blízko u krbu. Dunn se usadil naproti a zkřížil kotníky.

Když si oprašoval písek z kabátce, dolehla na něj vyčerpanost. Potřeboval se najíst, vykoupat a vyspat – v tomto pořadí.

„Přemýšlel jsi vůbec, co s tou dívkou uděláš?“

Reidovi se sevřely vnitřnosti. Moc možností nemá. Rozhodně nepotřebuje, aby pořádek na hradě Brahan narušovalo dítě –, zvlášť když on je častěji pryč než doma. „Samozřejmě internátní škola.“

„Vynikající. Právě na to jsem myslel.“

Nebylo to vynikající, ale bylo to místo, kam v této době a v takovém věku odchází většina dědiček, aby dokončila školu.

Napětí svírající Reidova ramena skoro polevilo, když se nad schody rozlehl pronikavý výkřik. Ten zvuk nepřipomínal výkřik malého dítěte, nýbrž řev divokého zvířete ve smrtelné agonii.

Pro smilování boží, do čeho jsem se to zapletl?

2. kapitola

Audrey se svalila na postel a lkala do polštáře. Celý svět se jí ve vteřině rozpadl.

Papá mrtvý?

Jak se to mohlo stát?

Ne, ne, ne. Papá ne. Je laskavý a štědrý a je jediný člověk, o němž Audrey ví, že jí rozumí. Který chápe, jaké to je být k smrti stydlivý.

Teprve přijela domů a nedělala nic jiného, než plánovala společné léto s otcem. Měli si užívat výlety, vyjížďky na koni a dobrodružné výpravy.

Nikdy je nezažijí.

„Neeeeeeeeee!“ křičela a žal jí trhal útroby na cucky.

Nemůže být mrtvý.

Audrey, zcela neschopná držet vzlyky pod kontrolou, svírala polštář a pohupovala se tam a zpět. Jak může dál žít? Je teď sirotek. Nemá žádné tety, žádné strýčky. Její prarodiče zemřeli před mnoha lety.

Dveře jejího pokoje se otevřely, ale Audrey tomu nevěnovala pozornost. Nemohla se ani pohnout, natož zvednout oči, aby se podívala, kdo přišel.

„Prosím, slečno Audrey.“ Hlas paní Hobbsové zněl ustaraně. „Hrabě ze Seaforthu na vás čeká už přes hodinu v salonu.“

Trhaně se nadechla a pokusila se uklidnit, aby aspoň dokázala odpovědět. „Nemůže přijít zítra? Jsem příliš rozrušená, abych mohla přijmout hosty.“ Audrey o tom muži, jenž přinesl zprávu o smrti jejího otce, nevěděla nic. Co je pouhá jedna hodina? Pro rány boží, Gerald jí sotva doručil tu zprávu a od ní se teď očekává, že se ovládne a setká se s naprosto cizím člověkem? Paní Hobbsová přešla k posteli. „Přinesla jsem vám výtažek z heřmánku, to vám uklidní nervy. Vy jste teď paní Kennetova sídla, slečno. Nemůžete nechat hraběte čekat.“

Nechci být paní v devatenácti letech. Audrey zabořila obličej do polštáře.

Komorná konejšivě přejela dlaní Audrey přes rameno. „Já vím, má drahá. Ale všichni musíme plnit své povinnosti.“

Audrey se přinutila trošku ovládnout. Otřela si oči, posadila se a přitiskla si polštář na břicho. „Raději bych byla sama.“

Paní Hobbsová jí podala hrníček. „Napijte se trochu mého heřmánkového čaje. To vám pomůže zklidnit nervy, než sejdete dolů.“

Audrey přikývla a napila se. Teplý nápoj alespoň zmírnil bolest jejího rozdrásaného hrdla.

„Chvíli si s hrabětem promluvte a já vám potom připravím teplou koupel.“

„Já nechci koupel. Chci, aby se táta vrátil.“

„Myslím, že to chceme všichni, slečno. Je to velice krutá rána.“ Paní Hobbsová posmrkla a podala Audrey kapesník.

Audrey povzdechla, odložila polštář stranou, osušila si oči a trochu se narovnala. Zahlédla svůj odraz ve vysokém zrcadle naproti v místnosti. Vypadala jako strašidlo. Pramínky rozcuchaných vlasů jí trčely na všechny strany, oči měla zarudlé a napuchlé jako švestky. Zakryla si obličej dlaněmi a zavrtěla hlavou. „V žádném případě nemůžu jít dolů takto.“

„Pojďte.“ Komorná vzala Audrey za ruku a táhla ji od postele ke skříňce s umyvadlem. Nalila si na ruce trochu vody a odstříkla ji do umyvadla. „Jen vám trochu uhladím vlasy a otřu tváře a klidně můžete jít.“

„Raději bych zůstala tady a utápěla se v trápení.“

„Vy ale musíte. Váš otec by to očekával.“

Zmínka o tatínkovi vyvolala vlnu smutku, kterou Audrey ztlumila dlaní přitisknutou k ústům. „Máte pravdu, přiznávám. Čím dřív to překonám, tím líp.“

Reid, nezvyklý muset čekat na kohokoliv nebo cokoliv, nervózně přecházel před krbem sem a tam. Před hodinou poslal Dunna s muži ven, aby se ujistili, že je nikdo nesledoval. I když byl přesvědčený, že námořní hrozba pominula, nikdy nic neponechával náhodě. S trochou námahy může za nějakých čtrnáct dnů zajistit, aby se záležitosti týkající se panství vyřešily, a pošle dívenku do nejbližší internátní školy. Bude ji muset navštěvovat o prázdninách a kdoví co ještě, ale do té doby bude mít šanci zařídit jí guvernantku a další personál, který mladé děvče potřebuje.

Když konečně zaslechl od schodiště blížící se kroky, se zasmušilým výrazem se otočil ke vchodu a proklínal úkol, který měl před sebou. Za celou dobu, již strávil čekáním, ho nenapadla žádná jemná slova, aby této malé dívce – nepochybně celý život rozmazlované – oznámil tu nejhorší zprávu, jakou kdy slyšela.

S hlavou sklopenou a složenýma rukama vkročilo děvče do salonu.

„Lorde Reide MacKenzie, hrabě ze Seaforthu, dovolte mi, abych vám představil slečnu Audrey Kennetovou,“ oznámil majordomus a potom se vzdálil.

Reid zamrkal naprostým ohromením. Potom polkl. Toto není žádná malá holčička. Stojí před ním plně dospělá žena a klopí oči k propleteným prstům. „Ah…“ Uvědomil si své postavení a uklonil se. „Slečno Kennetová. Přijměte prosím moji nejupřímnější soustrast.“

Víčka se jí zachvěla. Zvedla k němu silně zarudlé, oteklé oči a trhla sebou, jako by se styděla, že se ocitla v jeho přítomnosti. Rychle se znovu zadívala na ruce, jako by jí ty štíhlé prsty poskytovaly spásu. Dívčin nos byl ještě zarudlejší než oči a blonďaté vlasy působily dojmem, že právě prohrála souboj s divokou kočkou. Reidovi se stáhl žaludek: uvědomil si, že naprosto podcenil nesmírnost slibu, který dívčinu otci dal. Malé slečně Audrey mohlo být nejméně šestnáct let, a velmi pravděpodobně byla i starší.

Pokynul gestem k židli, počkal, až si sedne, a pak si sedl naproti ní.

„Můžete mi povědět, co se stalo, mylorde?“ zeptala se rozechvěle, skoro šeptem.

„Vraceli jsme se z Francie…“ Vyprávěl všechno, i to, že věřil v záměr námořní lodi pouze vypálit varovný výstřel přes příď galéry. Po celou dobu slečna Kennetová tiše poslouchala, oči odvrácené, a v rukou žmoulala kapesník. „Posledním přáním vašeho otce bylo, abych se stal vaším poručníkem a…“

„Poručníkem?“ ozvala se náhle vysokým hlasem. Celý obličej jí zalil ruměnec, ale oči měla stále sklopené a kroutila kapesníkem, jako by jej chtěla rozdrtit.

Reid si upravil zmačkaný nákrčník prosáklý solí, jenž ho škrábal do krku. „Mohu vás ujistit, že jsem zdravé mysli a docela schopný.“

Její rty zmizely v tenké lince, ale oči nezvedla. „Obávám se, že jsem příliš stará na to, abych měla poručníka, mylorde,“ zašeptala.

Pozoroval děvče kritičtějším okem. „Kolik je vám let, smím-li se zeptat?“

„Pokud to musíte vědět, před čtrnácti dny jsem měla devatenácté narozeniny.“ Zvedla bradu.

Dobrotivý bože, ještě že Reid seděl. On tedy slavnostně přísahal, že se stane poručníkem plnoleté ženy? Co má proboha dělat s ženou, jež je plně dospělá?

„Vskutku, poručník není v tomto případě správné slovo,“ uvažoval Reid nahlas. „Možná je moje role v této situaci spíš rolí ochránce. Dal jsem ale vašemu otci své slovo, že se o vás postarám.“ Hlavou mu vířily myšlenky, jak dospět k nějakému řešení. „Navštěvovala jste dokončovací školu?“

„Samozřejmě.“ Obrátila oči ke stropu – velmi tmavé, modré oči. „Teprve minulý měsíc jsem absolvovala Talcottovu dokončovací akademii pro dámy.“

Vzhledem k tomu, že je jí devatenáct, byla jeho otázka poněkud nesmyslná. Nicméně, čím dřív se zbaví tohoto břemene, tím lépe. „A co vyhlídky na sňatek? Tipoval bych, že jako dědička jste byla představena u dvora?“

Zkroutila kapesník tak silně, až jí zbělely klouby prstů. „Dvůr je ponižující.“

„Objevili se… ehm… v poslední době… nějací džentlmeni?“

„Jsem doma teprve několik týdnů a po většinu té doby byl táta pryč.“

Pro Kristovy rány, co si Reid počne s plnoletou dědičkou, která nemá žádné nabídky k sňatku? „Co mužští příbuzní? Vím, že nemáte žádné bratry, ale máte nějaké bratrance, nebo třeba strýčka?“

Tentokrát jí zároveň s tím, jak zavrtěla hlavou, poklesla i ramena. Posmrkla a vypadala, jako by měla co nevidět propuknout v pláč. Pokud existuje jediná věc, kterou Reid nemůže vystát, pak je to nečinné sezení, když žena pláče. Už tak se cítil dost bezradný.

„Nemějte obavy,“ řekl co nejkonejšivějším hlasem, jakého byl schopen, zatímco odolával nutkání vyskočit a udělat něco hloupého, jako přitáhnout ji k sobě do náruče. „Proto jsem tady. Brzy dáme všechno do pořádku.“ Dá-li bůh.

„Promiňte prosím, ale všechno nebude v pořádku.“

Ačkoliv dívka mluvila potichu, zdálo se, že má sklon k umíněnosti. Dokonce se napřímila. „Právě jsem přišla o otce. Nejen to, ale je tady armáda horníků, kteří od vás budou očekávat, že je povedete. Máte zkušenosti s hornictvím, mylorde?“ Hned jak ta slova vypustila z úst, přiložila si ke rtům kapesník a ostýchavě uhnula očima.

V čelisti mu zacukalo. Hraje si s ním? Je stydlivá, nebo je kroucení kapesníku fígl, aby získala jeho náklonnost? Že je mazaná, je jisté. Hornictví? Reid je venkovský baron, chovatel dobytka, ale teď není chvíle působit dojmem neschopného. „Ujišťuji vás, mám velké znalosti o všem, co se týká obchodu ve Velké Británii. Jsem hrabě, který vládne ve Skotsku ohromnému majetku.“

„Odpusťte mi mou neomalenost, jsem rozrušená.“ Dlouze povzdechla a podepřela si dlaní čelo. „Chci navštívit otcův hrob.“

„Osobně vás tam doprovodím, až to bude bezpečné.“

„Cožpak obyčejná jízda kočárem do Hartlepoolu není bezpečná?“

„Moji muži provádějí průzkum na postranních cestách, aby se ujistili, že vládní vojska neplánují žádná odvetná opatření.“

„Vládní vojska?“ Vytřeštila oči. „Papá se zapletl do něčeho ilegálního?“

„Jistěže ne.“ Reid pevně semkl ústa a odvrátil zrak. V přítomnosti téhle dívky se nachází celých deset minut a už má chuť ji uškrtit. Jí nepřísluší, aby se ho vyptávala na jeho obchodní dovednosti, a zrovna tak nemá co naznačovat, že se dopustil něčeho nezákonného.

„Váš otec a já jsme jenom usilovali o to, abychom se postarali o budoucnost Británie.“

Vstal a prkenně se jí uklonil. „Budu se snažit dát věci do pořádku a ochránit vaše zájmy dědičky. V této chvíli však zoufale potřebuji koupel.“

„Dobře,“ špitla a kroutila kapesníkem, až z něj málem vytvořila dva.

„Uvidíme se u večeře, slečno.“ Otočil se a vypochodoval ze salonu, aby vyhledal komorníka. Snad bude schopen celému tomuhle zmatku čelit s větší energií, až ze sebe smyje sůl a písek dráždící kůži.

Když Reid MacKenzie opustil salon, Audrey měla pocit, že se sesype. Ale místo toho si povzdechla a zakryla obličej promočeným kapesníkem. Jako by nestačilo, že se celý její život ocitl v naprostém zmatku, papá ještě k tomu určil hraběte ze Seaforthu, aby se o ni postaral? Ten panovačný Skot vypadá, že je sotva o den starší než ona.

Nepotřebuji ochránce. Potřebuji svého otce.

A Seaforth je neuvěřitelně obhroublý. Dorazil na Coxhoe House v tak zanedbaném stavu, že kdyby nebyl ohlášený, Audrey by ho považovala za žebráka. Neupravené vlasy, neoholený a špinavý. Co však bylo ještě horší – v intenzivně zelených očích měl záblesk, který ji vyváděl z rovnováhy. Po celou dobu, kdy se nacházela v jeho přítomnosti, se obávala, že vytáhne od boku ten gigantický meč, aby na ni udělal dojem.

Když seděl, vůbec se netrápil tím, že mu zpod nemravného kiltu vykukují holá kolena. Musí nosit kilt? Pravda, je Skot. Nepochybně z Vysočiny, odkud údajně pocházejí nebezpeční a barbarští divoši.

Jak by mohla tomuto muži důvěřovat? Je sice hrabě, ale co proboha dělal s jejím otcem zrovna ve Francii? Papá jí neřekl, že jede do Francie. Taková plavba je riskantní. Británie je s Francií ve válce. Papá nelhal, ale vyhnul se pravdě tím, že jí řekl, že má nějaká jednání v Evropě. Přirozeně předpokládala, že se to nějak týká uhlí. Otcovy doly produkovaly víc uhlí než kterákoli jiná společnost v Británii a ona si byla značného bohatství Kennetových dobře vědomá.

Spustila ruce do klína a zírala do ohně. Něco tady nehraje. Jejího otce zabili jeho vlastní krajané? Hrabě poslal své muže prozkoumat zemi, aby se ujistil, zda je bezpečné cestovat do kostela svaté Hildy, vzdáleného pouhých deset mil?

Co se to k čertu děje? A proč se mi papá se svými plány nesvěřil?

Ještě nikdy v životě se Audrey nevzdálila z Kennetova panství bez doprovodu, ale nyní potřebuje odpovědi. A komu může věřit? Určitě ne tomu hromotlukovi, který se právě šel nahoru vykoupat.

Ne, nemůže věřit nikomu.

Musí rychle uchopit věci do svých rukou, nebo jinak by mohl důl, ba přímo její život, být zničen. Což znamená být statečná a jet do Hartlepoolu sama. Ještě před dvěma hodinami by ji taková myšlenka vyděsila k smrti. Nyní ale nemá jinou možnost než sebrat odvahu. Audrey s rukama zaťatýma v pěst vyrazila do své komnaty, aby se oblékla do jezdeckého kostýmu.

3. kapitola

Stájník Jeffrey vedl uličkou Audreyina klusáka připraveného k vyjížďce. „Nedivím se vám, že se chcete projet po panství, slečno. Ta zpráva nás všechny šokovala.“

Chopila se uzdy a prsty pročísla Allegrovu hřívu. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“ Všechno se v ní bouřilo. Nemohla se Jeffreymu upřímně svěřit, ale vyjížďka do Hartlepoolu jí pomůže přemýšlet. Cval na Allegrovi a vítr ovívající tvář pokaždé Audrey pomohl srovnat si myšlenky. Zrovna teď měla v hlavě takový zmatek, že nedokázala rozeznat, co je dobré a co špatné, co je pravda a co není. Věděla jen to, že musí rychle odjet z Coxhoe House plného vzpomínek na otce. Nedokázala tam přemýšlet.

Audrey dovedla koně k nástupnímu bloku.

„Kdy si myslíte, že se vrátíte, slečno?“ Jeffrey přidržel uzdu, zatímco Audrey přehodila koleno přes horní rozsochu a vklouzla do bočního sedla.

„Nevím to jistě.“ Sešpulila rty. Neměla v úmyslu komukoliv říct, kam se chystá jet, jinak by se pokusili ji zarazit.

Stájník poplácal Allegra po plecích. „No dobrá. Budu na vás dávat pozor.“

„Děkuji.“ Audrey se chopila otěží, pošťouchla valacha do klusu a navedla ho přímo na příjezdovou cestu. Nemohla plýtvat časem. Vzhledem k tomu, jak často jezdívala na pobřeží s otcem, mohla by v případě nutnosti cestovat do Hartlepoolu i poslepu, obzvlášť když seděla na hřbetě svého věrného Allegra.

Hrabě ze Seaforthu se domnívá, že Coxhoe je nebezpečný kvůli vládním vojskům? Jak absurdní. Dragouni, kteří střeží hrabství Durham, jsou tam proto, aby dbali na zákon a pořádek, a ne aby ho obcházeli.

Povzbuzená čerstvým větrem pobídla valacha do trysku, když vtom zaslechla z levé strany jakési dunění. Srdce jí poskočilo do krku. Měl snad hrabě pravdu? Že by bandité číhali ani ne míli od jejího domova? Bez ohlédnutí švihla Allegra hrotem bičíku do slabin. „Přidej!“

Koutkem oka zahlédla jezdce, jak ji z boku obklopují. Přitočil se k ní tmavovlasý muž v kiltu, vzal do ruky její otěže a jeho drsné rysy zkřivil úšklebek.

Allegro zaržál a postavil se na zadní. Audrey se předklonila, chňapla koně za hřívu – za cokoliv, aby se udržela v sedle. Kůň se dál vzpínal a vydával hrozný zvuk, když ji ti barbarští Skoti obkličovali.

Audrey vykřikla, vyletěla do vzduchu a máchla rukou dozadu, aby zmírnila pád. Do lokte jí vystřelila příšerná bolest, která projela až do ramene, když s nepříjemným žuchnutím přistála na zemi.

Highlander, který se chopil jejích otěží, seskočil dolů z koně a pomalu se loudal k ní. Při chůzi se mu pod kiltem pružně pohybovala chlupatá holá kolena. „Jste zraněná, děvče?“ Mužův silný skotský přízvuk byl ještě nápadnější než u hraběte.

Audrey zaťala pěsti pod bradou. „Držte se pryč, nebo j-já začnu křičet.“ Popravdě, v jejím těle snad nebyla jediná kost, která by ji nebolela, ale před těmihle divochy nemohla dát najevo strach.

Muž se zastavil a opřel pěsti o boky. „Jak to, že vstupujete na Kennetovy pozemky?“

„Já jsem slečna Kennetová, vy ničemo.“ Ačkoli ji bolel zadek, bez pomoci barbara vstala a šourala se pryč. Na to, aby jí pomohl, byl ten muž zjevně příliš zabedněný.

„Ach.“ Muž spustil ruce. „Vy jste dědička?“

„Kdo jiný by upaloval jako ďábel, aby navštívil otcův hrob?“

Muž se narovnal. „Myslel jsem, že dcera Nicholase Kenneta je malé dítě.“

„To si hrabě ze Seaforthu evidentně myslel také.“ Bože, ruce se jí třesou jako třtina ve větru. Nemohli by se ti muži přestat vyptávat a nechat ji na pokoji? A co je to s těmi Skoty? Probudili v ní absolutně to nejhorší. V životě ještě nebyla tak přímočará.

Horal kmitl zápěstím a dal tak znamení ostatním. „Promiňte, že jsme vás vyděsili, slečno, ale jezdit bez doprovodu není bezpečné, když červené kabáty pročesávají krajinu.“

„A proč by měli vládní dragouni představovat hrozbu? Jsou tady, aby chránili občany dodržující zákony.“

„V dokonalém světě, to ano. Ale vašeho otce právě zabila dělová koule vystřelená z lodi královského námořnictva Jejího Veličenstva – přáteli těch dragounů, o nichž máte tak vysoké mínění.“ Muž si prsty prohrábl husté hnědé vlasy. „Jmenuji se Dunn MacRae a jsem hrdý na to, že můžu hraběte ze Seaforthu nazývat svým přítelem. Pojďte, my vás tedy odvezeme zpět domů, než vás přepadne tlupa skutečných zločinců.“

Chcete tím říct, že vy a vaše banda neupravených hrubiánů nejsou zločinci? Čím víc o tom přemýšlela, tím víc sílily její pochyby. Audrey tiskla prsty k hrudníku, aby potlačila třas. Doma si uvědomila, že je na ní, aby vzala věci do svých rukou. Stydlivá nestydlivá, musí zaujmout nějaké stanovisko. „Sire, nikam za vámi nepojedu. Buď mě doprovodíte do kostela svaté Hildy, nebo… nebo…“

Zatraceně. Jeden mizerný Highlander držel Allegrovy otěže a netvářil se, že by je chtěl pustit. „Nebo půjdu pěšky, pokud budu muset.“

Muž jménem MacRae přistoupil k ní. „Ne. Nejdřív to musí schválit jeho lordstvo.“

„Já schválení žádného ochránce nepotřebuji. Jak vidíte, jsem dospělá žena. Pokud vím, tak jste si vy a hrabě celou tuhle historku vymysleli. Jestli se doopravdy chcete postarat o moji bezpečnost, nechte mě být.“ Audrey se třásla po celém těle, ale vzdorovala strachu tím, že vystrčila bradu, jak mnohokrát viděla u otce. „Teď ve mně vzbuzujete dost silný pocit zranitelnosti.“

Pan MacRae se zamračil a dal znamení Highlanderovi, aby se dal s jejím koněm do pohybu. „Asi byste nechtěla, abych vám ukázal, jak moc jste skutečně zranitelná, že ne, děvče?“

Sotva se Reid stačil osušit ručníkem, dveře jeho komnaty se rozlétly. „Ježíši Kriste, Panenko skákavá.“ Dunn vtrhl dovnitř a klel jako pohan.

„Ty neklepeš, než vpadneš do komnaty hraběte?“ Reid sáhl po plédu a omotal si jej kolem boků.

Náčelník MacRae vypadal, jako by se chystal vrazit někomu dýku do srdce. „U všech čertů, ta malá holka, o kterou tě Nicholas požádal, aby ses postaral, je lasička s nabroušeným jazykem, kterou nám poslal sám Satan.“

Reid měl nutkání se zasmát. Dunn měl vůči ženám asi tak vytříbené způsoby jako lovecký chrt. „Ach tak, ty ses setkal se slečnou Audrey, nemám pravdu?“

„Domníval jsem se, že s tou dívkou promluvíš, uklidníš ji, pomůžeš jí pochopit, že děláme všechno pro naši věc, a vysvětlíš jí, jak moc může být situace citlivá.“

„Nevzpomínám si, že bych něco takového říkal.“

„Ano, ale říkal jsi to.“

Reid si protřel vlasy suchou žínkou. „Pověz mi, co se stalo.“

„Myslel jsem si, že je zloděj nebo ještě něco horšího.“

„Malá slečna Kennetová?“ Takže teď už slyšel všechno.

„Ano, prostě ujížděla k bráně jako nějaký zpropadený zloděj. Když jsme ji zastavili, vyváděla, jako kdybychom byli banda zločinců, kteří jí brání pohřbít vlastního tátu.“ Dunn zapíchl Reidovi prst do hrudníku. „Ona nevěří, že jsi hrabě. Já jsem se ani nesnažil jí sdělit, že jsem náčelník klanu MacRae – tedy ne že by na ni taková informace vůbec udělala dojem. Kristepane, je divoká jako jezevec.“

„Zdálo se mi, že je zdrženlivá a nesmělá,“ usmál se Reid. Nestávalo se často, aby byl MacRae takto rozrušený. „Tebe moje malá svěřenkyně pěkně zmátla, viď?“

Dunn se zamračil. „Měl jsem za to, že má být šestileté dítě, nikoliv šestnáctileté.“

„Je jí devatenáct.“

Ten divoký býk rozhodil ruce. „Tím se to ještě víc komplikuje.“

„Já vím.“ Reid si přetáhl přes hlavu čistou košili, i když mu byla příliš těsná přes hrudník. Vypůjčil si jednu Nicholasovu košili a nechal si od paní Hobbsové vyčistit kilt a kabátec.

„Už tak se věci zkomplikovaly, když jsme si mysleli, že se budeš starat o dítě, ale co teď budeš dělat se ženou?“

Reid ztěžka polkl. Stejná otázka ho sužovala od chvíle, kdy se s dívkou setkal v salonu. „Chystám se napsat baronu Barnardovi na hrad Raby. Vzhledem k jeho postavení lorda poručíka hrabství Durham bude jeho žena baronka nepochybně znát vhodné uchazeče v okolí. Věř mi, že tomu děvčeti do měsíce zařídím zásnuby.“

„Bůh ochraňuj muže, který odpřisáhne, že s tou kousavou fúrií stráví celý život.“

„Vážně, Dunne? Mně se zdála slečna Audrey docela přemýšlivá, právě taková, jak by člověk očekával od anglické růže.“

„Anglický bodlák je výstižnější.“

„Ty to přeháníš.“ Reid hodil po vlasatém bručounovi mycí žínku. „Ve vaně zůstala ještě teplá voda. Navrhuju, aby ses umyl, než se ti ten malý bodlák zanítí pod kůží.“

Dunn pohodil žínku na židli a rozepnul si pás. „Nejlíp bys udělal, kdybys ji zítra vzal do kostela svaté Hildy, aby svého otce viděla, nebo jinak počítám s tím, že zaktivuje služebnictvo a zahájí vlastní krvavou válku za nezávislost.“

„Mám to v plánu.“ Reid vytáhl pléd přes rameno a sepnul jej broží. Přitom se sám pro sebe pochechtával. S dívkou to nebylo tak těžké, jak popisoval Dunn. Co nevidět zařídí, aby se vdala, a pustí ji z hlavy. Potom se oba vydají na Vysočinu a zapomenou, že se s ní kdy setkali.

„Víš, je zuřivější než roj včel…“ Dunn pokračoval v líčení, jak spadla z koně a vyhrožovala, že půjde pěšky do Hartlepoolu. S návratem do domu souhlasila, až když ji přinutil uvěřit, že si ji přehodí přes rameno a naplácá jí na zadek.

Čím víc se Dunn rozohňoval, tím víc to Reida dopalovalo. „Kruci, nemohl bys k ní být laskavější? Vždyť právě přišla o otce.“

„Příště pošlu kámoše pro tebe, abys na přijímacím konci jejího nabroušeného jazyka mohl být ty.“ Dunn vklouzl do koupele. „Jak dlouho předpokládáš, že se v tomto ohavném místě zdržíme?“

„Nejsem si jistý, ale nemůžeme otálet. Do konce léta musíme na Brahan svolat klanové setkání. Jestliže královna schválí ten podělaný zákon o občasné shodě, všechny nás potopí.“ Reid na sebe navlékl kabátec. „Ani ses nezmínil – viděl jsi nějakou aktivitu červených kabátů?“

* Zákon navržený s úmyslem, aby zabránil nositelům úřadů obcházet požadavek přijímání svátosti, resp. postavit mimo zákon samostatné nonkonformistické školství. Pozn. překl.

„Dnes odpoledne jela do Coxhoe družina dragounů.“

„Hledali nás?“

Dunn si vyždímal žínku na temeno. „Zdá se to pravděpodobné, ale já jsem je nezadržel a nevyslýchal.“

„Proč ne?“ uchechtl se Reid. „Mohla to být zábava.“

Ve skutečnosti Reid přemýšlel o tom, že přesně tohle udělá. Námořnictvo právě zničilo jeho loď, aniž by je kdokoli vyprovokoval. Z takového zločinu by měl udělat královskou kauzu a on se chystal, že to udělá hned, jak vyřídí vše potřebné ohledně Kennetova panství.

Bez dalšího slova se odebral do jídelny. Audrey už seděla u dlouhého stolu prostřeného na hostinu, jejž zdobily mnohoramenné svícny a polévková mísa. Dívka se jeho směrem nedívala, seděla vzpřímeně, vlasy elegantně vyčesané nahoru. Několik loken jí rámovalo obličej. Měla oblečené modré taftové šaty, vhodné na večeři. Aspoň se ukázalo, že hodiny na dokončovací škole byly k něčemu užitečné. Najít jí manžela by neměl být žádný problém.

„Dobrý večer, slečno Audrey.“ Reid se usadil na židli v čele stolu.

„Dozvěděl jste se, že vaši muži mě pronásledovali přes panství Coxhoe a mého koně vyděsili tak, že mě shodil?“ Upírala oči na polévkovou mísu, jako by mluvila s ní, a nikoli s ním.

Sluha mu nalil sklenku vína. „Právě se ke mně něco doneslo.“ Reid ji přejel pohledem. „Zranila jste se?“

„Mám natlučený loket.“ Zavrtěla se na židli a dívala se do země. „A ještě jiné věci.“

„Omlouvám se za to. Zdá se, že náčelníka klanu MacRae jste trochu zmátla.“ Sice se nenechala nachytat, ale on ji z profilu pozoroval. Byl to příjemný pohled – nos nepříliš velký, brada ne moc dlouhá. I červené skvrnky na jejím obličeji se v hebké, porcelánové pokožce rozplynuly. Dole v břiše pocítil horkou vlnu. „Vydáváte se často sama ven?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale ještě nikdy jsem nepřišla o otce… a… a za tak podezřelých okolností.“

Usrkl doušek vína. „Chápu, že musíte být rozrušená, ale…“

„Jsem naprosto zničená,“ zašeptala a konečně se mu podívala do očí.

Reid spolkl hlt vína a ta drobná vlnka vystřelila do hrudníku. Proboha, to pronikavé bodnutí jejího pohledu ho zasáhlo rovnou do srdce. Dívka vyjádřila jedním pohledem víc, než by dokázal kazatel během celého nedělního kázání. Byla rozčilená a cítila bolest; a tu skličující náladu víc než cokoli jiného vyplňovala nedůvěra.

Reid si olízl rty. „Já vím, že vás skličuje smutek.“

Sevřela rty a přesunula pohled na ruce složené v klíně.

„Cítím, že vás trápí něco víc než moje slova.“

„Je mi dobře.“

Jestliže se má stát jejím ochráncem, musí k němu být upřímná. Je mi dobře není přijatelná odpověď. „Ne, vy se zlobíte. Cítím, jak se zloba vznáší kolem vás.“

Zvedla oči, ale jen na okamžik. „Jak proboha můžete vědět, co cítím, mylorde? Právě se ze mě stal sirotek.“

Chápal mnohem víc, než si uvědomovala. „Já jsem se fakticky stal sirotkem v osmnácti letech a stal jsem se svěřencem královny až do jedenadvaceti let.“

Když jí Gerald naběračkou naléval do misky polévku, odvrátila pohled. „Jak mám věřit tomu, co říkáte?“

„Ne.“ Ramena jí trochu poklesla.

„Myslel jsem si to.“

„Pročpak?“

„Řekl jsem snad, že hledám zisk?“