Přeložila Ingeborg Fialová

© 2021 by Melissa Blair

Originally published in 2022 in the United States by Union Square & Co., LLC, a subsidiary of Sterling Publishing Co. Inc. under the title A BROKEN BLADE.

This edition has been published by arrangement with Union Square & Co., LLC, a subsidiary of Sterling Publishing Co., Inc., 33 East 17TH Street, New York, NY, USA, 10003.

ISBN 978-80-284-0091-0

Obsah

- Kapitola jedna

- Kapitola dva

- Kapitola tři

- Kapitola čtyři

- Kapitola pět

- Kapitola šest

- Kapitola sedm

- Kapitola osm

- Kapitola devět

- Kapitola deset

- Kapitola jedenáct

- Kapitola dvanáct

- Kapitola třináct

- Kapitola čtrnáct

- Kapitola patnáct

- Kapitola šestnáct

- Kapitola sedmnáct

- Kapitola osmnáct

- Kapitola devatenáct

- Kapitola dvacet

- Kapitola dvacet jedna

- Kapitola dvacet dva

- Kapitola dvacet tři

- Kapitola dvacet čtyři

- Kapitola dvacet pět

- Kapitola dvacet šest

- Kapitola dvacet sedm

- Kapitola dvacet osm

- Kapitola dvacet devět

- Kapitola třicet

- Kapitola třicet jedna

- Kapitola třicet dva

- Kapitola třiceT tři

- Kapitola třicet čtyři

- Kapitola třicet pět

- Kapitola třicet šest

- Kapitola třicet sedm

- Kapitola třicet osm

- Kapitola třicet devět

- Kapitola čtyřicet

- Kapitola čtyřicet jedna

- Kapitola čtyřicet dva

- Kapitola čtyřicet tři

- Kapitola čtyřicet čtyři

- Kapitola čtyřicet pět

Tato kniha je věnována všem lidem kolem BookTok,

tvůrcům i čtenářům.

Bez vás by nikdy nevznikla.

Díky.

Jedna z vás.

UPOZORNĚNÍ

Tato kniha je fantasy romance, přesto se zaobírá takovými tématy, jako jsou alkoholismus, závislosti, kolonialismus a institucionální násilí. I když to není jádro knihy a zcela jistě se nevyžívám v jejich explicitním popisu, mohla by má kniha být bolestivou zkušeností pro ty, kteří si sami prošli násilím, depresemi, sebeubližováním či úvahami o sebevraždě.

Prosím, čtěte pozorně, ale opatrně.

Mé tělo je plné jizev.

Některé mi přivodili jiní,

většinu jsem si ale způsobila sama.

Vyhláška

Elveratského krále:

Od nynějška bude král uznávat jen dva druhy poddaných Koruny:

smrtelníky a nymfy

(pakliže jsou občany království).

Naopak všichni ti, kdo mají nečistou krev,

míšenci smrtelníků a elfů, zvaní také hybridi, budou považováni za nesvobodné svěřence Koruny. Král Aemon neúnavně bojuje za vyhnání všech přeživších elfů ze svého království. Nyní, když je jeho mise téměř dokončena, cítí se za jejich ohavně nepřirozené potomky zodpovědný. Občanská práva všech míšenců jsou zrušena, od nynějška jsou považováni za majetek Koruny a jsou povinni přihlásit se úřadům Elveratského království. Kdo neuposlechne tohoto příkazu, bude popraven.

KAPITOLA JEDNA

Mám na těle připevněno sedmnáct čepelí – každá z nich by byla schopna zabít jednou ranou muže, který sedí přede mnou. Ocelové ostří vsunuté do koženého pouzdra by dopadlo, aniž by zaznamenal pohyb. Vytáhnout dva meče, které mám připoutány na zádech, by trvalo o něco déle, ale výsledek by byl stejný. Je to jen člověk, Smrtelník. Nemůže mě přemoci. Každá z mých zbraní by byla schopna ho zabít, ale já tenhle život ukončím dýkou, kterou mám přivázanou ke stehnu. Stačí sevřít prsty kolem její kostěné střenky a bodnout. Ale nemůžu to udělat dřív, než dostanu, co potřebuju.

„Prosím,“ šeptá opuchlými rty a dívá se na mě oteklýma očima z rozbitého obličeje, na kterém jsem už přes hodinu pracovala. „Už jsem vám řekl všechno, co vím.“

„Ano,“ souhlasím, „byl jsi ochotnější než mnozí ostatní, které jsem vyslýchala.“ Někteří se svou výpovědí váhali, než jsem jim z těla vycedila půlku krve – tenhle se zhroutil po třetí ráně. Když jsem ho přivazovala k židli, jen chroptěl.

„Udělám pro krále cokoli, jen mě nechte jít!“ jektal. Mělo mi dojít, že je to padavka.

„Král od tebe očekává ještě jednu věc, než ti udělí milost,“ říkám a prsty tlačím na kostěnou střenku své dýky.

„Cokoli, udělám cokoli…“ chroptí a po tváři mu tečou slzy.

„Jméno!“ vyštěknu a přistoupím těsně k němu.

Škubne sebou a velkýma hnědýma očima těká od mé tváře k ruce na dýce. „Už jsem vám to řekl, říká si Stín. Tvář schovává pod kápí. To všechno přece víte!“ Nakloní se dopředu a bojuje s provazem, který ho poutá kolem hrudi. Na krku mu vystupují divoce pulzující žíly, rychle dýchá: ví dobře, jak to končí, když Králova Čepel přestane klást otázky.

„Ne tohle jméno,“ syčím. Nepotřebuji víc informací pro krále, tohle jméno chci jen pro sebe.

„Jaké jméno? Už jsem vám ho řekl,“ škytá a na horním rtu mu vyvstávají kapičky potu.

Musím to ukončit, nechci být zbytečně surová.

„Tvoje jméno.“

Zírá na mě, pak se ale zhroutí zpátky do židle, pohled se mu rozostří, brada klesne na hruď. „Proč?“ škytne.

Tyhle chvíle nemám ráda, když osoba, kterou vyslýchám, pochopí, že je konec, že teď ji zabiju. Náhlá, nečekaná smrt je mnohem jednodušší. Přistupuji těsně k němu, beru mu jemně bradu do ruky a zvedám mu hlavu, aby se na mě zase podíval. Copánek mých vlasů mu padá do tváře a šimrá ho.

„Co takhle jméno za jméno?“ navrhuji. „Já ti řeknu svoje a ty mi řekneš zase svoje.“ To je to jediné, co mu teď mohu nabídnout: pocit jisté kontroly.

Zvedne obočí a kývne. „Jmenuji se Matyáš,“ zašeptá a zadívá se na mě s jiskřičkou zvědavosti v očích.

„Matyáš…“ opakuji, když vytrhuji dýku z pouzdra. „Já se jmenuji Keera,“ říkám

a jedním pohybem mu prořezávám hrdlo.

⚔

Stín. Už si nevzpomínám, kdy se tohle jméno začalo šeptat po Elveratu, ale bylo jasné, že o něm najednou vědí všichni. Nejen rybáři na Pobřeží smrtelníků: v království si tuhle přezdívku tiše šeptali prostě všichni. Všude, kam jsem přišla při honbě za nepřáteli Koruny, jsem na tohle jméno narazila: šlo od úst k ústům – v hospodách, ve skrytých bočních uličkách, vyslovovalo se s přídechem zbožné úcty, která mě děsila. Už dávno se nikdo neodvážil podniknout cokoli proti králi – pakliže šlo Stínovi o tohle.

Zuby jsem vytrhla korek z láhve vína, která tu zbyla od včerejška, a vyplivla ho na podlážku kočáru, který mě vezl do Koraty, hlavního města Elveratu. Než jsem stačila vypít půlku hořkého nektaru, už jsme byli před hradbami. Na oknech kočáru byly sice mušelínové záclonky, ale i přes ně jsem viděla nafouklá mrtvá těla visící z trámů hradeb: smrtelníci, kteří se dopustili nějakého zločinu, vraždy nebo zrady, půlelfové, kteří neuposlechli příkazů královského dekretu. Král jejich těla rád vystavoval, byl to jeho oblíbený způsob komunikace s poddanými, se všemi, kteří by měli chuť porušit jeho pravidla.

Smrtelníci nedosahovali králi ani ke špičkám bot a hybridi byli nahraditelný odpad. Věděla jsem to dobře. Mým úkolem bylo slídit po zločincích a nepřátelích Koruny. Někteří z nich byli smrtelníci, ale většinou to byli půlelfové – hybridi, míšenci, polokrevníci, podvraťáci, jak jim tu pohrdlivě říkali, kteří se snažili zakrýt svůj nečistý elfský původ a vyhnout se tak službě králi. Těm, kteří vypadali dost lidsky, se mohlo dařit skrývat se celá léta, než byli nakonec dopadeni. Většinou k tomu přispěli dobří sousedé, kteří si nakonec konečně všimli špičatějších uší nebo rychlejších reflexů nebo oranžové krve, která jim vytékala z rány, když se třeba náhodou řízli. To bylo neklamné znamení, že jsou poskvrnění: napůl smrtelníci, napůl elfové. Mezi sebou si říkali půlelfové nebo zkráceně pulfové.

Jemně hladím bříškem palce ostří své dýky. Koluje ve mně tatáž oranžová krev. Všichni míšenci jsou povinni sloužit králi. I já mu sloužím.

Tím, že nosím smrt.

Nerada jezdím do hlavního města, ale už jsem to nemohla déle odkládat. Musím králi ohlásit, že jsem odstranila dalšího nepřítele Koruny, který před smrtí vyslovil jméno Stín. Rybář, kterému jsem prořízla hrdlo, byl třetí osobou během několika měsíců, která se Stínem přišla do styku. Nikdo z nich ale neznal jeho pravé jméno, nikdo nespatřil jeho tvář. Přála jsem si věřit, že Stín je jen mýtem, ale v hloubi duše jsem tušila, že je pravý. Skrýval se za falešným jménem a pod černou kápí před lidmi, kteří ho chtěli chytit a zabít. Před lidmi jako já.

Stín mi kradl spánek, už ani víno mi nechutnalo, musela jsem na něj stále myslet. Jako králova nejlépe vycvičená agentka, Králova Čepel, jak znělo oficiální označení mé funkce, jsem měla povinnost ho chytit. Musím to být já! Před mým černým pláštěm a mou kápí se v úctě a hrůze musejí třást poddaní – a ne před tímhle nepolapitelným Stínem.

Už i král si všiml, že se něco děje, protože i jeho sloužící a celý dvůr měli Stínovo jméno stále na jazyku a přeli se a sázeli, kdo se to může pod černou kápí skrývat a co chystá. Je to smrtelník, nebo hybrid, který se maskuje, aby se nemusel podrobit královu dekretu? Není to nakonec elf, který přežil královu genocidu a teď se chystá pomstít? Nebo je to zbraň, kterou vyslali nymfové ze západu, aby se magickými kouzly konečně zbavili nenáviděného souseda? Nikdo nic nevěděl, ani armáda slídičů, kterou si král vydržoval, nic nezjistila. A já byla velitelkou téhle armády, takže budu muset předstoupit před krále a přiznat, že mám pořád ještě prázdné ruce. Zachvěla jsem se. Raději jsem pracovala daleko od jeho dohledu. Mít královy oči stále za zády bylo nepříjemné a nebezpečné. Věděla jsem to nejlépe za všech.

Kočár projel branami města a blížil se k paláci. Byla to velkolepá stavba z bílých kamenů, jejíž věže jako by vyrůstaly ze skály, na níž stála. Tisíce let před králem tu bydleli alefové, tajuplný národ, který byl ovšem dávno vyhuben. V každé ze tří věží byly za mozaikovými okny nádherné místnosti s vysokými stropy. Okna byla zvenčí porostlá divokým vínem, které pod paprsky dvou sluncí prospívalo a bujelo. Když se slunce opřela do barevných oken, vytryskly z nich na bílé stěny kaskády barev.

Víno bylo skoro dopito, projížděli jsme branami paláce. Povzdechla jsem si, když jsem zaslechla jejich zaskřípění. Už to nestačím dopít, než předstoupím před krále. Možná je to ale dobře, ještě cítím kocovinu z předešlé noci. Kočár zastavil, voják královské gardy otevřel dvířka. Vysunula jsem z kočáru hlavu ukrytou pod kápí. Voják mi nepomohl ven: dobře věděl, kdo jsem: Králova Čepel, určitě ne dáma. Podle elveratských pravidel jsem nebyla ani žena. Byla jsem hybrid-samice, živočich s poskvrněnou krví, napůl člověk, napůl zvíře. To, že nám neříkali žena a muž, byl promyšlený tah, který jen zvětšoval rozdíl mezi námi, opovrženíhodnými otroky, a smrtelníky. Voják ustoupil stranou: žádný smrtelník by se dobrovolně nedotkl hybrida. Kromě toho dobře věděl, že jsem nebezpečná: trénovali mě, abych uměla zabít holýma rukama na tisíc způsobů.

Ušklíbla jsem se a skočila do bláta na nádvoří. Stejně jsem měla boty už dávno zablácené od hodin a dnů strávených na pochodu a v sedle. Ani moje šaty nebyly zrovna vhodné k audienci u krále. Na vteřinu jsem pomyslela na to, že bych se měla jít do svého pokoje převléct, ale u vnitřní brány už stála agentka, která měla očividně příkaz ihned mě odvést ke králi. Neznala jsem ji, věděla jsem však, že patří k jednotce samičích hybridů, kterou si král vydržoval, aby plnila jeho rozkazy. Možná jsem ji kdysi i sama trénovala, ale to mi teď bylo jedno. Každopádně to nebyla přítelkyně – neměla jsem přátele. A i kdybych měla, určitě bych je nehledala mezi královými agentkami.

„Král vás očekává,“ řekla obřadně zpod stejné kápě, jakou jsem měla na hlavě i já.

„Však už jdu,“ odsekla jsem a cítila, jak mi z vína a kodrcání v kočáře těžknou nohy. Neměla jsem nejmenší chuť zakleknout před krále na studenou mramorovou podlahu. Měla jsem toho vína asi vypít víc.

Agentka neodpověděla, jen pokrčila rameny. Jestlipak i zakroutila očima? Přes kapuci jí nebylo vidět do tváře. Všechny jsme takovou nosily, abychom skryly svou identitu. A nosily jsme i tutéž černou halenu a černé kalhoty. Při výcviku nám říkali, že uniforma je důležitá, že nás chrání, abychom nebyly snadno identifikovatelné. Já si ale myslím, že nám chtěli tou uniformou říci, že to naše osobnosti nejsou vůbec důležité, důležitá je jen naše služba králi. Byly jsme zaměnitelné a nahraditelné jako všichni půlelfové, možná ještě víc.

Jediné, co nás dvě teď odlišovalo, byla naše výška a plášť: ten se nefasoval, ten se dědil. Já ho měla, ona ne. Agentka netrpělivě zatřásla prsty a vyrazila. Následovala jsem ji rychlým krokem: raději ať mám tu audienci už za sebou, aspoň budu mít volný večer.

Před dveřmi do trůnního sálu stáli dva strážní. Proti obrovským vratům vysokým přes tři patra vypadali malincí. Bílý lak na nich za ta staletí už poněkud zežloutl, ale vyřezávané rostlinné ornamenty a barevné mozaikové sklo v nich byly nádherné jako za starých časů.

„Tady ji máme!“ zahřměl králův hlas, sotva jsem překročila práh.

Vyschlo mi v hrdle, toporně jsem udělala několik kroků k trůnu, oči jsem zabodla do jeho zlaceného podstavce, vystoupila jsem na první schůdek vedoucí k trůnu a v příslušné vzdálenosti jsem poklekla. Cítila jsem, že se mi králův pohled zavrtává do kápě, ale nezvedla jsem k němu zrak. Kroutil se mi žaludek a nebylo to jen vínem.

„Tak co je nového na Pobřeží smrtelníků?“ zeptal se, jako by šlo o nezávaznou konverzaci. Srdce se mi prudce rozbušilo v hrudi. Král z podnosu, který stál na stolku vedle trůnu, sebral pohár a podával mi jej. Těžká vůně elfího vína naplnila vzduch. V hlavě mi bušilo, jazyk se mi lepil na patro. Všecka drahá vína, která jsem pila včera a dnes, byly jen koňské chcanky proti kolekci královských vín.

„Měl jste pravdu, Veličenstvo,“ odpověděla jsem stále ještě klečíc, ale z hlavy jsem si odhrnula kápi a pohlédla na něj. Jeho zlatě plavé vlasy zářily ve slunečních paprscích padajících barevnými okny. Jen na skráních nad ušima už bělely. Byla to jediná známka stárnutí, kterou byl král ochoten připustit.

„Rybář, kterého agentky chytily, opravdu obchodoval se zločincem, kterému se říká Stín,“ pokračovala jsem a mírně se zhoupla na kolenou, abych přenesla váhu na chodidla. „Nakonec docela spolupracoval, prozradil mi spoustu jmen, která ihned předám na velitelství Arzenálu.“

„Pokud vím, tak ses v Arzenálu neukázala už celé měsíce,“ zvedl král husté světlé obočí.

Sklopila jsem hlavu a těžce polkla: „Agentky, které jste si vybral, jistě vykonávají svědomitě svou práci i v mé nepřítomnosti,“ odpověděla jsem co možná devótně a doufala, že to králi bude stačit.

Jako Králova Čepel jsem byla velitelkou Arzenálu a všech agentek, ale každodenní přítomnost tam mě unavovala. Nechtělo se mi dohlížet na práci agentek rozesetých po celém kontinentu, na trénink, na verbování nových branců do králových služeb. Spousta lidí v jednotce tohle uměla lépe než já. Já jsem byla dobrá v terénu, uměla jsem pít víno a zabíjet. Připadalo mi to jako férový obchod.

Král na mě upřeně hleděl svýma zelenýma očima. Pátrala jsem v jeho tváři po znamení toho, co teď přijde, po hněvivě zkroucených rtech, zuřivém zablýsknutí v očích. Nepřišlo ale nic: král se naučil skrývat své pocity už dávno před tím, než jsem se stala jeho Čepelí.

„Vstaň!“ poručil král. Rychle jsem vstala, pozadu sestoupila ze stupínku a nahrbila se: nikdo nesměl mít v králově přítomnosti hlavu výš než on.

„Zjistilas jeho jméno? Toho… toho Stína, co o něm všichni žvaní?“ Král postavil svůj pohár na tác. Tváře měl začervenalé vínem, ale žádná opilecká radost či otupělost v jeho rysech nebyla.

Znovu se mi rozbušilo srdce: král Aemon byl proslulý prudkými změnami nálady, a když se rozzlobil, byl navýsost nebezpečný.

„Ne, Veličenstvo,“ odpověděla jsem pokud možno pevným hlasem a zrak zabodla do mramorové podlahy. Nebylo to poprvé, kdy jsem se před trůn vracela se špatnými zprávami. Byla jsem nakonec velitelkou agentek, a tedy určena k plnění nejtěžších úkolů.

„Chceš říct, že ti zase upláchl?“

Otázku nepoložil král, nýbrž korunní princ Damien, který právě vešel tajnými dveřmi umístěnými za trůnem, vedoucími do králových komnat. Ležérně se opřel o zeď. Všimla jsem si, že si dal ostříhat své dlouhé blond kudrny, které nosíval stažené do culíku, takže se mu teď kroutily kolem uší. Dámy u dvora jistě omdlévaly nadšením. Damien to věděl, prohrábl si vlasy nad ušima a zašklebil se na mě.

Musela jsem se kousnout do rtu, abych se nezašklebila také. „Neupláchl, vaše Výsosti,“ odpověděla jsem s očima sklopenýma, „nikdy jsem ho neviděla.“

„A k čemu je nám Čepel, která nemá do čeho říznout?“ posmíval se Damien.

Zvedla jsem k němu oči: „Mým úkolem bylo zadržet a vyslechnout rybáře, Veličenstvo. Tento úkol jsem splnila v poloviční době, než jaká mi byla vyměřena.“

„Jenom aby,“ pochyboval Damien. „Co když je to tak, žes ho chytila, ale bála ses s ním utkat jako tehdy ve Volkaru, a tak jsi ho zase nechala běžet?“ Damien loudavým krokem došel k trůnu a postavil se těsně za otce.

Zaťala jsem čelisti: při průzkumu na západě mě u městečka Volkar Stín opravdu přepadl. Byla jsem zaskočená, ale neporazil mě. Bojovali jsme spolu několik minut, on pak přes střechu skočil do jedoucího vozu a zmizel.

„Až ho potkám příště, bude to jeho smrt,“ procedila jsem skrz zuby.

„Tak dobře,“ chytil mě Damien za slovo a zle se usmál, „udělejme z toho oficiální rozkaz: Do Koraty se nevrátíš dřív, než budeš mít Stínovu hlavu v cestovním vaku.“

Srdce mi poskočilo radostí. Sice se mi hnusilo dělat cokoli, co by potěšilo prince Damiena, ale přesně tohle jsem chtěla také! Dostat Stína, vrazit mu meč do břicha a vychutnat si jeho porážku. A nemuset se ukazovat v Koratě. Další nezdar by mě totiž jistě stál hlavu.

„Ne!“ zahřměl král a praštil pěstí do lenošky trůnu, až se zatřásl pohár s vínem na stolku a vystříklo z něj několik kapek vzácného moku.

„Proč ne?“ protestoval Damien. „To je absurdní…“

Král zvedl ruku, Damien zmlkl. Škodolibě jsem se ušklíbla.

„Stín je sice problém, ale máme i větší problémy. Dvorní lučištnice Hildegarda mě informovala, že má důvod se domnívat, že se lord Curringham paktuje s nymfy.“

Králova tvář byla nyní celá zarudlá vínem i hněvem. Vztah Koruny a Svartalfu, říše nymfů, byl napjatý, ne-li otevřeně nepřátelský. Král podnikl několik pokusů o jejich vyhubení – a skoro se to podařilo. Na konci dlouhé krvavé války byli nymfové ochotni podepsat příměří, které jim výměnou za to, že se žádným způsobem nebudou plést do chodu elveratského království, přidělilo kus země daleko na západě, kde mohou trávit své nekonečné životy.

Nyní, když zemřela i jejich posední žena, nemohli se dál množit a předávat svá magická tajemství dalším generacím. Nymfové tak sdíleli osud těch několika přeživších elfů, kteří unikli královu meči.

„Nymfové nás nemůžou ohrozit,“ protestoval Damien, „jsou to naši spojenci. Stín představuje větší nebezpečí.“

„Spojenci?“ štěkl Aemon. „Spojenci jsou jen proto, že jich není dost na to, aby začali rebelii. Každopádně nesnesu, aby se tihle bastardi za mými zády paktovali s mými lidmi.“

„Ty jsi král,“ sklonil Damien hlavu, „ale stejně si nemyslím, že by ti prašivci proti tobě cokoli podnikli.“

„Jsi hlupák!“ zpražil ho Aemon. „Když si myslíš, že mě nymfové opravdu někdy přijali za krále.“

V trůnním sále se rozhostilo trapné ticho. Připomínalo mi to ticho před bitvou, těsně než zazní povel k útoku.

„Proč se jich bojíš?“ odmlouval dál Damien a zálibně se díval na své krásné ruce s dokonale upravenými nehty. „Jejich magické síly je opustily, nic už nezmůžou.“

Král se zamračil: „My dva žijeme sice mnohem déle než kterýkoli ze smrtelníků, to ale není nic ve srovnání s nesmrtelností nymfů. My žijeme stovky let, oni tisíce. A dokud žijí, jsou hrozbou.“

Damien nedbal otcových zlobně zúžených očí a diskutoval dál: „Elfů ses zbavil poměrně snadno a nymfové bez svých magických sil přece nepředstavují větší nebezpečí než elfové.“ Pro jistotu ale o krok ucouvl od otcova trůnu.

„Jenom doufáme, chceme věřit, že pozbyli svých magických sil. Jistě to ale nevíme. Elfy se nám podařilo vyhubit proto, že byli ohavností před tváří bohů, škodná havěť, kterou i bohové zavrhli a poznamenali tím, že jim dali hnědou krev. S nymfy to tak snadné nebude.“ Král sklonil zrak k velkému zlatému prstenu na své ruce. Nosil ho po celu dobu elfích válek. Za vyčištění království od této škodné havěti, jak jim sám říkal, za každého zabitého elfa mu bohové slíbili rok života navíc. Tak o tom aspoň zpívali dvorní minesengři ve svých oslavných ódách.

Král zachytil můj pohled, který jsem upřela na prsten. Honem jsem odvrátila zrak a podívala se zase na prince.

„Lord Curringham žádné nebezpečí nepředstavuje, je to jenom zženštilý Květinový baron,“ řekl Damien a zasmál se hloupé přezdívce, kterou Curringhamovi sám kdysi udělil.

Král otevřel ústa k ostré odpovědi, ale patrně si uvědomil, že se nesluší, aby na veřejnosti opravoval svého syna, člena královské rodiny, který se ovšem důkladně pletl. Lord Curringham byl hrozbou a král věřil, že fámy o tom, že se paktuje s nymfy, jsou pravdivé. Odpověděl Damienovi klidným hlasem: „Curringham je možná zženštilý osel, ale odevzdává na daních největší díl úrody v celém království.“

„Pšenici a kukuřici,“ mávl Damien pohrdlivě rukou a sesul se do křesla vedle královského trůnu.

„Ano, pšenici a kukuřici, která nás všechny živí. A vzhledem k tomu, že vinice na východě letos nevydaly žádnou úrodu, jsou Curringhamovy pozemky jediným zdrojem vinvry pro královské sklepy.“ Král pozdvihl pohár a zakroužil jím, jako by chtěl demonstrovat, co právě řekl.

Damien si konečně všiml zlobného napětí v otcově tváři a hlase a navrhl: „Možná bychom v této konverzaci měli pokračovat v soukromí, otče.“

Král si pohrdlivě odfoukl: „Pchá. Tady Čepel už si dávno všimla, že můj syn je pitomec a že království, které zdědí, bude určeno k zániku.“

Ztuhla jsem, ucítila jsem na sobě Damienův nenávistný pohled. Za tuhle královu poznámku se mi jistě pomstí.

„Trvám na tom, že nymfové nepředstavují pro království žádné nebezpečí,“ řekl Damien co možná nejdůstojněji.

„Plánují rebelii už celá staletí!“ vykřikl král a bouchl pěstí do opěradla. „Nedej se zmýlit jejich nečinností. Je jich sice málo, ale jsou nesmrtelní. Jen čekají, až království projeví jakoukoli známku slabosti. Ten takzvaný Stín je jistě jejich spojenec.“ Král si sáhl na hruď, kde visel velký zlatý medailon, a vzrušeně ho mnul mezi prsty.

„Království je silné jako nikdy předtím,“ pohodil Damien pohrdlivě hlavou.

Král na něj vrhl kritický pohled. Zkřížila jsem paže za zády a snažila se být neviditelná. Dvůr byl sice bohatý, ale poddaní hladověli. Stačila jiskřička, aby vzplál plamen vzpoury.

„Myslíš,“ obrátil se král k princi, „že je to náhoda, že se nymfové začali hýbat právě ve chvíli, kdy vinice vinvry nevydaly úrodu? Pokud vím, čerpají svou magickou sílu přímo z půdy.“

Vinvra byla poslední magickou rostlinou, která v království rostla. Vypadala jako obyčejný vinný keř s tmavými listy a tmavočervenými, skoro černými bobulemi, ale měla magické účinky: dal se z ní vyrobit nejen léčivý lektvar, ale i prudký jed, který byl schopen několika kapkami zabít stolovníky u velké tabule. K růstu potřebovala vinvra magickou půdu, ale ta z království vůčihledně mizela.

Král se k Damienovi předklonil, oči měl zúžené do tenkých štěrbinek: „Království padne, jestliže se lord Curringham spolčí s nymfy. Kdybych ti to vysvětloval ve tvých dvaceti, bylo by to v pořádku, ale tobě už je třicet! Třicet století. Možná bys měl trávit méně času na večírcích a více studiem. Vezmi si za příklad svého bratra.“

Damien zrudl a kousl se do rtu. Nemohl svého mladšího bratra Kiliána ani vystát. Proto byl mladší princ taky sotva doma.

„Ano, otče,“ procedil Damien skrz zuby.

„Dobře,“ kývl král. „Jak jsem řekl: tenhle Stín je jen drobná nepříjemnost, musíme se věnovat důležitějším věcem, zajistit si loajalitu lorda Curringhama, než se stane něco zlého. Kdyby měla magická síla vyprchat i z jeho půdy, nebudeme mít co sklízet. Květinový baron se pak může lehce stát vojevůdcem chudých, kteří povstanou proti nám. Chápeš to, synu?“

Damien zaťal prsty do stehna, až mu zbělely kotníky. Otec ho ponížil, a navíc mu dával za příklad mladšího bratra Kiliána. Nenáviděl ho! „Ano, otče,“ odpověděl jakoby smířlivě, ale uvnitř jím jistě lomcoval vztek.

Král zavrtěl nespokojeně hlavou a pak se obrátil ke mně. „Vyrazíš okamžitě. Nymfové nesmějí dostat čas, aby se zmocnili Curringhama a jeho půdy.“

Uklonila jsem se: „Ano, Veličenstvo, vyrazím ještě před svítáním.“ Stejně jsem ve městě neměla nic na práci a pálila mě tu půda pod nohama. Jen na teplou koupel a několik hodin spánku v měkké posteli jsem se těšila.

„Chceš s sebou nějaké agentky?“

„Ne, pane, raději…“

„Pracuješ sama, já vím,“ dokončil král větu za mě. „Tak dobře. Ale pracuj rychle a zdatně. Stín a nymfové. Když neuspěješ, najdu si jinou Čepel.“

Mráz mi přeběhl po zádech. „Co mám dělat s lordem Curringhamem?“ zeptala jsem se.

„Nech ho naživu. Aspoň prozatím. Může se nám ještě hodit,“ odpověděl král a v očích mu zaplály červené jiskřičky. „Ale zjistíš-li, že na těch fámách o zradě je něco pravdy, smíš zabít tolik nymfů, kolik jen chceš.“

Ohnula jsem koleno: „Jak si přejete, králi.“

KAPITOLA DVA

Vyrazila jsem ven z trůnního sálu a rychle si přetáhla kápi přes hlavu: málokdo v paláci znal mou tvář. Králův první agent a zabiják musí zůstat anonymní. Ale už jen můj titul – Králova Čepel – vyvolával hrůzu. Zamířila jsem ke svým komnatám. Koňský pot a staré pivo mi čpěly ze všech pórů: nutně jsem potřebovala koupel. Doufala jsem, že moje zavazadla už tam mezitím někdo donesl.

„Takže zase bez úspěchu, Keero?“ ozvalo se za mnou posměšně. Rychle jsem se otočila, ale ani jsem nemusela: tenhle hlas poznám mezi tisíci a je jen jediný člověk u dvora, který mi říká jménem, a ne titulem.

„Dobrý den, Gerardo,“ oslovila jsem malou pulfku, která stála přede mnou, celým jménem, protože jsem věděla, že to nesnáší.

Gerarda si trochu poodhrnula kápi, abych jí viděla do obličeje. Měla opálené tváře a její plochý nos měl barvu bronzu – neomylný znak nečistého elfího původu. Rty měla zvlněné do lehkého úsměvu. Gerarda byla králova agentka jako já, kdysi jsme spolu prodělaly výcvik. Nyní byla Královou Dýkou, což byla druhá nejvyšší funkce po mně.

Dobře jsem si pamatovala na den, kdy mě král jmenoval svou Čepelí. Gerarda, která po smrti mé předchůdkyně čekala, že to ona se stane velitelkou všech králových agentek, nahlas škytla, když král vyvolal mě a pověsil mi na ramena černý plášť se stříbrnou přezkou ve tvaru meče. Gerarda se tehdy beze slova otočila a vyběhla z trůnního sálu, až jí ulízané černé vlasy vlály kolem ramen. Kdybych sama nebyla tak překvapená a nervózní, byla bych se nahlas rozesmála. Na to, jak byla Gerarda malinká, uměla být vzteklá jako lasička.

„Král aby si hledal novou velitelku, co? Když ty nejsi schopná dostát svým povinnostem.“ Hlas měla stále medově sladký.

„To záleží na něm, já jen plním jeho rozkazy,“ odpověděla jsem opatrně, protože jsem věděla, že jakýkoli protest, jakoukoli kritiku by Gerarda ihned králi donesla, jen aby získala moje místo.

„Na toho Stína asi nestačíš, co?“ posmívala se dál.

Vykročila jsem: neměla jsem trpělivost ani náladu na její posměšky. Určitě ne střízlivá.

Gerarda se mi ale přilepila na paty: „Myslím, že nás obdivuje.“

Prudce jsem se zastavila, takže mi svůj plochý nos málem zavrtala mezi lopatky: „Jak to myslíš?“

„No, taky chodí v černém plášti a pod kápí skrývá tvář. Říká si Stín a nám agentkám přece taky občas říkají královy stíny. Myslím, že nás obdivuje a současně se nám posmívá.“ Gerarda na mě upřela černé oči a zamrkala víčky tlustě pokrytými černým inkoustem. Ráda svým vzhledem děsila smrtelníky při dvoře.

Možná má Gerarda pravdu, zauvažovala jsem rychle. Za všechny ty měsíce, co jsem se za ním neúspěšně honila, mě tohle nenapadlo!

„Posmívá se nám, takže se posmívá trůnu,“ řekla jsem nahlas.

Gerarda se na mě upřeně dívala, pak řekla jakoby mimochodem: „Moc piješ. Měla bys toho nechat. Zatemňuje ti to mozek.“

„Co s tím má co do činění moje pití?“ odsekla jsem a potáhla si kápi přes nos, aby Gerarda neviděla, že mě zasáhla na citlivém místě.

„Agentka, se kterou jsem prodělala výcvik, by na tohle dávno přišla sama,“ odpověděla Gerarda, otočila se na podpatku a odcházela. Vyschlo mi v ústech, musím se napít!

⚔

Rychle jsem procházela chodbami královského paláce směrem na východ k sídlu Arzenálu. Vybírala jsem si ty vedlejší pro služebnictvo, abych se vyhnula nenadálým setkáním. Těch několik sluhů, které jsem cestou potkala, mi uhýbalo z cesty a klopilo hlavu. Věděli dobře, že by taky mohli skončit s vyříznutým jazykem, kdyby si ho pustili na špacír.

Moje komnaty měly výhled na moře, z balkónu jsem viděla na zmenšené vydání královského paláce na ostrově blízko pobřeží. Tam sídlila Kongregace, výcvikové středisko králových agentek, králových stínů, jak se nám taky říkalo. Tam jsem strávila dětství, hleděla z oken na moře kolem sebe a ptala se, co ze mě bude, až mě vycvičí. Kdykoli jsem se octla v paláci, musela jsem na svou minulost myslet.

Potřebuju se napít! Tohle za střízliva nejde vydržet.

Vystoupala jsem do prvního patra, když se najednou zjevil po mém boku. Diskrétně zakašlal do sevřené pěsti – jako bych si dávno nebyla všimla, že tu je. Princi Damienovi se nějakým způsobem podařilo proběhnout chodbami královského paláce dřív než mně. Těsně za ním spěchaly nějaké dvě ženy, tváře měly zrůžovělé rychlou chůzí a chichotaly se. Neznala jsem je, ale nebylo divu: princ Damien střídal své favoritky každý den. Jedna z nich se ovívala hedvábným vějířem a vypadala jako obyčejná smrtelnice ze severu. Mně ale neušlo, že má mírně zašpičatělé uši: byla to pulfka. Zachytila jsem její zoufalý, prosebný pohled za vějířem. Takže Damien o jejím tajemství neví. No, já mu to neprozradím.

„Zapomněla jsem při ranní audienci na něco, princi?“ oslovila jsem Damiena rychle, aby si nevšiml naší výměny pohledů.

Damien se ušklíbl a pohybem ruky naznačil svému doprovodu, aby zmizel. Obě ženy se otočily a odcházely dlouhou chodbou, obě se ještě zamilovaně ohlédly. Měly na sobě identické šaty lišící se jen barvou: bohaté sukně, dlouhé rukávy, nepříliš velký výstřih a zcela odhalená záda. Bylo to hezké napohled – a samozřejmě záměrné.

Damien postřehl můj pohled: „Hezká nová móda, že? Všechny ženy u dvora to letos budou takhle nosit.“

„Budou jistě vypadat skvěle,“ odpověděla jsem bez zájmu a byla napjatá, kam tahle konverzace povede. Damien mi jistě nezapomene, že jsem byla svědkem toho, jak ho otec ponížil. Byl stejně bezohledný a surový jako on. Položil mi ruku na rameno a sjížděl jí dolů po zádech. Bylo mi, jako by po mně klouzal blok ledu a žhavého železa zároveň.

„Takové šaty by mě potěšily,“ šeptl mi horce do ucha.

Škubla jsem sebou, abych se vysmekla jeho ruce. „To se nehodí, Výsosti. Králova Čepel nemůže nosit ženské šaty a chodit na dvorní slavnosti.“

„Myslel jsem, aby sis je oblékla jen pro mě,“ zašklebil se, ale asi to měl být úsměv.

Cítila jsem, jak rudnu: už zase! Zkoušel to na mě už celá léta. Nepohnula jsem se a vydržela jeho zle pobavený pohled. Rád hrál tyhle svoje malé hry.

„Třeba až se vrátíš z Cereliatu. Budu mít jedny pro tebe připravené,“ šeptal mi do ucha z takové blízkosti, že jsem cítila jeho rty na svém boltci. Podvědomě jsem sáhla po dýce na svém boku, ale Damien už se otočil a odcházel za svými favoritkami.

Vešla jsem do své komnaty a opřela se zevnitř o dveře, prsty stále ještě na toulci dýky. Obvykle se mi dařilo Damienovy návrhy ignorovat, ale v poslední době to bylo čím dál těžší. Naštěstí trávil princ většinu času na cestách mezi hrady a zámky jednotlivých šlechticů, od jednoho večírku ke druhému. Na mě si vzpomněl, jen když byl náhodou doma a nudil se.

Rozhlédla jsem se po pokoji: bylo tu všecko jako vždycky. Uprostřed velká postel s nebesy, na jedné straně dvě okna vedoucí do zahrady, druhá strana byla celá prosklená a směřovala k moři. Na pobřeží dorážel příboj a bylo to, jako by měl v příští vteřině dorazit až sem do pokoje. To sklo vyráběli ještě alefové a nikde jinde než v královském paláci nic podobného nebylo. Říkalo se, že ho vyrobili pomocí kouzel, ale já spíš myslím, že znali technologie, které jsou pro nás ztraceny. Král o tuhle historii neměl zájem, vládl ze svého trůnu, který si sám stloukl ze dřeva, a jeho smrtelní poddaní, kteří sami už žádné magické síly neměli, jen z půdy a podzemních slojí dobývali zbytky, které tu zůstavili jiní. Dědictvím alefů byla krása, ale pro tu král neměl oči: zajímala ho jen moc, destrukce a smrt. Sám o sobě tvrdil, že bude žít věčně, stejně jako jeho nesmrtelní předchůdci, ale stříbro na jeho skráních svědčilo o opaku.

Moje zavazadla už naštěstí stála u paty postele a zbraně ležely rozloženy po komodách a čekaly na vyčištění. Musela je sem přinést Gwyn, jediná komorná, které jsem kdy dovolila vstoupit do mých komnat a dotýkat se mých zbraní. Opatrně jsem z pouzdra u pasu vytáhla dýku a položila ji k ostatním zbraním. Na rozdíl od jiných čepelí byla tahle dýka tmavě rudá. Pomalu jsem se svlékla, odložila svoje páchnoucí cestovní šaty na lavici před postelí a vešla do koupelny. Ze zlatého kohoutku jsem si do velké oválné vany napustila horkou vodu a přidala několik kapek březové esence. Vůně dřeva a rašeliny ihned naplnila vzduch – a já měla najednou pocit domova.

Očima jsem zabloudila k velkému zrcadlu visícímu nad vanou: moje tmavě hnědé vlasy neuspořádaně vyčuhovaly z copu, na tvářích jsem měla kapičky bláta, které vypadaly jako vyrážka. Oči jsem měla pořád světle šedé jako ocel, ale kolem nich temné kruhy. Možná má Gerarda pravdu a moje nezřízené pití se začíná projevovat a je už na mně vidět.

Nepila jsem vždycky – po ukončení výcviku jsem své povinnosti brala vážně a na koni, pěšky a na lodi usilovně slídila po všech končinách království, po městech a po vsích, poslouchala šeptaná tajemství a hledala nepřátele Koruny. Vína jsem se tehdy ani nedotkla. Ale časem mě všechno to pletichaření u dvora a zabíjení začalo unavovat. Většina agentek, se kterými jsem prodělala výcvik, byla po deseti letech už mrtvá, zabitá nějakým nepřítelem království. Ty, které měly štěstí a dosud žily, budou svou službu vykonávat možná ještě dalších deset, dvacet let, než jejich smrtelná krev zhoustne a přestane kolovat.

Ale já jsem byla jiná než moje sestry z Kongregace: z nějakého důvodu jsem byla silnější než ony, moje uši byly ale stejně zašpičatělé jako u většiny půlelfů. Byla jsem mnohem vyšší než všichni smrtelníci i pulfové. Jako dítě jsem si přála vědět, jestli jsem svoje uši, oči a svou výšku zdědila po matce, nebo po otci – ale nikdy to nezjistím, byla jsem nalezenec. Bez rodičů, bez vzpomínek na předchozí život. Jen moje oranžová krev svědčila o tom, že jsem potomek elfů a lidí. Nesmíšení elfové byli dávno vyvražděni anebo se někde skrývali, většinou patrně ve Svartalfu, zemi nymfů západně od Hořících hor. Nás, půlelfy, král raději zotročil, než aby nás vyvraždil. Měli jsme pro něj jistou cenu. Většina pulfů dnes už měla sotva pár kapek elfí krve, ale i to stačilo, aby byla oranžová, a ne rudá.

Nenáviděla jsem krále, nenáviděla jsem chvíle, kdy na mně spočinul svým zrakem, přesto jsem mu sloužila, kamkoli mě poslal. Když mě našli, neměla jsem jméno, tak jsem dostala jméno jako všichni nalezenci: Keera Poddaná.

Zavřela jsem kohoutek a vlezla do vany. Horká voda se mi zakousla do kůže, doslova jsem cítila, jak ze mě smývá špínu z cest. Kromě královského paláce bylo těžké sehnat někde slušnou koupel, zvláště když chtěl člověk zůstat anonymní. Pomalu, slastně jsem posouvala hlavu pod hladinu. Milovala jsem ten okamžik, kdy mi voda zaplní sluchovody a svět kolem ztichne. Zmizí hukot vln na pobřeží, smích zahradníků pracujících na zahradě, zůstane jen tlukot vlastního srdce. S povzdechem jsem se po chvíli zase vynořila a začala se třít voňavou houbou, kterou mi tu Gwyn nachystala. Houba byla drsná – možná kdybych pořádně přitlačila, smyla by i veškerou krev, která lpěla na mých rukou. Matyášovu krev, krev všech ostatních, kteří přede mnou klečeli a prosili, ať je ušetřím. Smrtelníci, půlelfové, dokonce několik dětí. Proto jsem potřebovala mít vždycky po ruce láhev vína.

Třela jsem si ramena a přemýšlela o rybáři Matyášovi: jestlipak měl nějakou rodinu, které teď bude chybět? Děti, které živil? Jestlipak už jeho rodina za těch šest dní od chvíle, kdy jsem ho popravila, zjistila, že je mrtvý? Nikdy se to nedozvím, ale nikdy se nepřestanu ptát.

Sykla jsem bolestí, když jsem se dotkla jizev na svých zádech. Ještě po tolika letech jsou pořád citlivé. Udělal mi je tam princ Damien svým bičem. Tvrdil, že jsou to hieroglyfy dosvědčující mou oddanost Koruně. Ale nebyly to jediné jizvy na mém těle, vlastně na něm bylo málo neposkvrněných míst. Nejvíc mě vždycky zajímala jizva na pravé kyčli, kterou jsem měla odnepaměti. Byla rovná a čistá, neměla jsem tušení, jak a proč se tam dostala. Další odpověď, kterou nikdy nedostanu.

Další jizvy jsem si na kůži nadělala sama: od ramen až k zápěstím jsem zářezy do vlastního těla zaznamenala svědectví o životech, které jsem ukončila ve jménu Koruny. Jména bezejmenných, bezbranných, nevinných, která se mi zakusovala do kůže a která s sebou budu nosit věčně. Bylo jich už tolik, že nebylo poznat, kde končí jedno a začíná druhé jméno.

Jen jedno jméno jsem na svém předloktí zaznamenala celé a nechala kůži kolem bez poskvrny. Teď jsem to místo usilovně třela houbou a byla šťastná, když špína zmizela a písmena zůstala: přinášelo mi to klid a mír v duši.

„Keero? Jsi tam?“ ozval se z pokoje Gwynin hlas.

„Jsem ve vaně,“ odpověděla jsem a Gwyn už stála na prahu. Nesnažila jsem se skrýt před ní své nahé tělo, Gwyn byla jediná, která věděla o mých jizvách a věděla také, jaký mají význam. I ona měla po těle jizvy od Damiena. Viděla jsem ji vyrůstat, byla pulfka jako já, její matka byla v paláci komornou. Zdědila po ní světle hnědé vlasy a bledou pokožku, jak nikdy nechodila ven na sluníčko. Od smrti své matky, myslím, nepřekročila práh paláce.

Gwyn se sklonila k vaně a rukou zkusila, jestli je voda ještě teplá. „Promiň,“ řekla, „nemohla jsem přijít dřív.“ Z jejích zarudlých uplakaných očí jsem usoudila, že u ní patrně zase byl Damien. Znásilnil už snad všechny služky v paláci, ale na Gwyn měl zvlášť spadeno.

„To nevadí,“ řekla jsem konejšivě. „Něco jsem ti přivezla, je to v sedlovém vaku, běž se podívat.“

Gwyn nadšeně zavýskla, musela jsem se pousmát. Vždycky jsem jí něco přivezla, když jsem se vrátila do Koraty, aby z toho světa, který ji obklopoval, i když jej vůbec neznala, taky něco měla.

„Co to je?“ ptala se zvědavě a držela v rukou malý červený váček.

„Otevři to.“

„Kdepak, napřed se na to budu ještě chvíli těšit.“

Vždycky to mezi námi probíhalo takhle, na tomhle rituálu nechci nic měnit.

Nakonec Gwyn zavřela oči a váček pomalu otevřela. Byl v něm zlatý prsten, na místě kamene byl důlek ve tvaru slzy.

„Páni,“ vydechla Gwyn, „nikdy jsem neviděla takový prsten.“ Točila jím v prstech.

„Není to obyčejný prsten,“ usmála jsem se.

„Ne?“ divila se Gwyn a přiblížila si jej blíž k očím.

Zabalila jsem se do ručníku a přistoupila těsně k ní: „Vidíš ten malinký výstupek tady?“

„Nevidím, ale cítím ho.“

„Tak ho zmáčkni.“

Gwyn to udělala, z prstenu vyskočila malinkatá čepel. Gwyn vypískla úlekem i nadšením.

„Opatrně s tím,“ mírnila jsem ji. „Je to sice malinké, ale ostré. Takhle budeš mít vždycky u sebe nějakou zbraň.“

Gwyn posmutněla: „Co bych dělala s takovou zbraní?“

Pokrčila jsem rameny: „Škrábala?“

„Tohle nikoho nezabije,“ řekla a rozehnala se rukou s prstenem proti mně. Rychle jsem ji chytla za zápěstí: „Nezabije, ale bude to bolet. Může ti to dát čas, abys utekla. A kdybys zasáhla oko…“

„Fuj, Keero, to je hnusné!“ vykřikla Gwyn a zbledla ještě víc.

Pokrčila jsem rameny: Gwyn by měla mít šanci se bránit, až zase přijde Damien. „Je to hnusné,“ připustila jsem, „ale lidé jsou taky hnusní. Chci, abys byla v bezpečí, když tu nejsem.“

Gwyn byla ještě tak mladá, šestnáct let, příliš mladá na to, aby sdílela matčin osud.

„Díky,“ řekla nakonec a objala mě. Snažila jsem se netrhnout sebou, když mi sáhla na jizvy na zádech.

„Asi se teď chceš hlavně vyspat, že?“ řekla a odhrnula přehoz z postele.

Přikývla jsem. Začala mě bolet hlava, raději si lehnu, než mě napadne léčit to vínem.

„Vezmu tvoje zbraně s sebou a postarám se o ně. Ráno tě budu čekat s připraveným koněm.“

„Díky, Gwyn,“ řekla jsem a zívla. Než jsem vlezla do postele, ještě mě něco napadlo: „Připrav mi tetovací pero, prosím.“

Gwyn s vědoucím pokýváním vytáhla z jednoho ze šuplíků tenký zlatý brk se zašpičatělým ostřím. Položila ho vedle postele, políbila mě na tvář a zmizela ze dveří.

KAPITOLA TŘI

Lord Curringham se zdržoval ve své rezidenci v Cereliatu. Rozhodla jsem se jet nejprve lodí po umělých kanálech do Silstry – bylo to příjemnější než trávit celé dny v sedle… a ještě ušetřím nejméně tři dny. Kapitán dopravní lodě byl na výplatní pásce Arzenálu: byl placen za to, aby plnil rozkazy a zbytečně se na nic neptal. Nalodila jsem se ale ještě před tím, než dorazil on i posádka, a našla si mezi nákladem hedvábí a bavlny skryté teplé místečko. Člověk nikdy neví, kdy ho placení spojenci zradí. Čím méně lidí na lodi bude vědět, že jsem tady, tím lépe.

První den jsem v podstatě celý prospala: do mdlobného spánku mě kolébaly pohyby lodi i těžké víno z mého vaku. Přemýšlela jsem o Stínovi. Musím svou misi v Cereliatu vyřídit co nejrychleji, aby Stín neměl čas udeřit znovu anebo – to by bylo ještě horší – aby ho nechytila jiná agentka než já. Kdybych selhala, král se mě zbaví jako jiných zbraní, které dosloužily. Vyhodí mě na smetiště a armáda jeho agentek mu za to bude tleskat a těšit se, že mě nahradí. Na prvním místě Gerarda. Musím to být já, kdo chytí Stína; král nesmí zapochybovat o mé potřebnosti. Vždycky když jsem zavřela oči, viděla jsem Stína před sebou s jeho černou kápí staženou do obličeje. Byl vysoký a svalnatý, údery jeho dlouhého meče byly plné síly – měla jsem co dělat, abych jim odolala. Nalila jsem do sebe další hlt vína, až už jsem si nepamatovala, jak se jmenuji. Jen Stín… To jméno jsem si pamatovala.

Druhou noc na lodi mi víno došlo: rozklepala jsem se, potila se, rozbolela mě hlava tak, že jsem měla chuť rozbít si ji o stěžeň. Třetí noc už se na lodi nedalo vydržet. Toužila jsem po pevné zemi pod nohama, po čerstvém vzduchu, ale hlavně po něčem k pití. Žaludek se mi kroutil, myslela jsem, že prasknu. Držela jsem si otevřený vinný vak pod nosem a snad doufala, že z něj přece jen vytryskne víno.

Jak už je to dlouho, co jsem byla naposledy na suchu? Pět let? Tehdy uprostřed sněhové bouře v Ledové zemi? Strávila jsem bez kapičky alkoholu několik týdnů v jakési opuštěné chatrči a spálila na ohni všecko, co jsem tam našla a co hořelo. Marně jsem vyhlížela nějakou lovnou zvěř, měla jsem ukrutný hlad, ale ten mě nakonec udržel při životě. Na konci třetího týdne jsem se přistihla, že zírám na svou vlastní paži a v ústech se mi sbíhají sliny. Naštěstí se v té chvíli v lese objevil medvěd a já byla už tak šílená hlady, že jsem ho šla lovit.

Bylo na čase, abych se postarala o to, aby padla tma.

⚔

Tam jsem teď zamířila.

„Ještě pořád je tu ten doktor?“

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dva

Kapitola tři