Přeložil Petr Kotrle

Copyright © 2022 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright ©2024 for Cover by Tomáš Flak

Copyright ©2024 for Maps by Isaac Stewart

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0112-2

Obsah

DRUHÁ MEZIHRA

22

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

TŘETÍ MEZIHRA

40.

Doslov

Dodatky

POZNÁMKY K VÝSLOVNOSTI

DRUHÁ ČÁST

OBĚTNÍ TANEC

Viděl jsem Sa’onsera.

Poznal bych ji se zavřenýma očima,

protože tam, kde chodí, je obklopena tichem.

Slyšel jsem Sa’onsera,

ale poznal bych ji i jako hluchý,

protože tam, kde stojí, se světlo ohýbá a sklání hlavu.

Ani tak nepotřebuji oči ani uši,

abych poznal, že je nejvyšší,

neboť když se její myšlenky dotknou mých, duch vykřikne radostí

a já se v tom pomíjivém okamžiku ocitnu v Zahradě,

lásce, kterou jsme všichni ztratili,

lásce drahocennější než všechno.

A to je vše, co potřebuji vědět

o ní či o sobě.

BENAYHA Z KEMENTARI

DRUHÁ MEZIHRA

Hakatri

Čas znovu začal a jeho dotek působil muka.

Rozkaz ho přivolal z požehnané, věčné prázdnoty, v níž se tak dlouho vznášel, a teď jím mrštil zpět do jasného, hrůzného okamžiku, kdy velký kůl z čarodřeva probodl dračí srdce a vroucí fontána černé krve ho navždy změnila. Znovu cítil, jak jím koluje strašlivá dračí esence, spařuje jeho ducha a ponechává jen dračí život. Jak hořel, měnil se – muka smrti a zrození. Planoucí černý příval sežehl veškerý čas a vzdálenost, takže v jediném okamžiku ucítil všechno, co v točícím se světě žije, a mnohé, co již neexistuje.

Uviděl svou plačící ženu. Slzy se jí na lících třpytily jako jinovatka.

Objevila se před ním také jeho dcera, s tváří potřenou smutečním popelem. Nebyla již dítě, ale vyrostla v někoho, koho poznával jen podle její urputnosti. Pak se objevila bratrova tvář, roztažená do děsivého šklebu nepříčetnosti, jenž byl tak strašný, že kdyby měl tělo, ucukl by.

Bratrova šílená maska se rozplynula v nicotě, ale následovaly ji další postavy, jedna po druhé, jako truchlící v pohřebním průvodu. Zdálo se mu, že některé poznává, ale jiní pro něho byli naprosto cizí – štíhlá hikeda’yaská žena s dlouhým mečem z čarodřeva, chlupatý obr pronásledovaný světlovlasým smrtelníkem, osamocená postava dětského vzrůstu stojící na pusté pláži. Tyto vidiny však byly jen jako vlání trouchnivého flóru, neznatelné jako stíny nebo valící se mlha, a on cítil, že to není pravda, ale pouze možnost. A všude nad nimi, za nimi, a dokonce i jaksi v nich, se tyčila mohutná bledá silueta, kamenný sloup čnící nad světem jako gigantický ukazující prst, a on kolem něho cítil vířící vichry bezpočtu osudů.

Zoufale se pokusil odvrátit od těchto ponurých, matoucích přeludů, ale nedokázal jim uniknout. Z dlouhého spánku jej vyvolal Rozkaz obdařený nesmírnou, skoro až nepochopitelnou silou, a zároveň s ním byla zpět do nekonečné hrůzy vyvlečena výzva, kterou mu před těmi dávnými časy vnutila hořící černá krev.

Znovu byl vězněm času.

„Hodina nadešla.“ Zvláštní, znásobený hlas přišel odnikud a odevšad zároveň a rozléhal se jako vyzvánění gigantického zvonu. „Slyšel jsi výzvu, která tě povolává. Nadešla hodina, aby ses doopravdy probudil – abys prokázal službu svému lidu.“

Bojoval, ale jeho odpor byl marný, odsouzený k nezdaru ještě dřív, než začal. Čas ho obtočil jako had škrtič, jako krutý provaz, jako stahující kola víru, a s tím přišla bolest, která mu zničila život, strašlivý černý žár.

„Byl jsi vytažen zpět, protože jedině ty můžeš udělat, co je třeba,“ prohlásil hlas. „Jedině ty z celého svého plemene máš čerň v sobě. Jedině ty ses koupal v ohnivé, prvotní krvi, pil jsi ze zrádného Snícího moře.“ Kupodivu se mu zdálo, že cítí dva další hlasy mluvící společně s prvním, jako při současném zpěvu celebrantů, ale stejně jistý si byl tím, že všechny tři vede jediná myšlenka, jediná vůle. Pro jeho zmateného ducha, tak čerstvého, tak nově navráceného, to bylo příliš, a zatímco hlas pokračoval, plul k vyčerpané kapitulaci. „Ti, kteří zničili všechno, na čem ti záleželo, teď budou potrestáni. Společně dosáhneme vítězství, jaké si nedokázali představit.“

Nevzpomínal si, jak mluvit, ale z jeho myšlenek se nějak stala slova. „Proč? Proč jste mě přivedli zpět? Proč jste mě vrátili do této hrůzy?“

„Protože jedině ty můžeš věci napravit,“ pronesl trojitý hlas.

„Nerozumím!“

„Však porozumíš, dítě konce roku. A až pochopíš, co smrtelná zvířata udělala tvému lidu – našemu lidu – poznáš také, co musíš udělat. Porozumíš. A potrestáš.“

22

VZDORNÝ

Sisqi strávila celé dlouhé dopoledne sháněním zelených věcí k jídlu, protože strava složená výhradně z ryb příliš připomínala zimu v Yiqanucu, a tato část rozlehlého lesa byla plná zajímavých rostlin.

Když se na tábořiště u jezera vrátila, s úlekem zjistila, že po Vaqaně tam není ani památky. Bílá vlčice většinu posledních dvou týdnů hlídala Binabika, když prospával nejvyšší horečky, a ji nenapadal žádný dobrý důvod, proč by od něho teď měla odejít. S rozbušeným srdcem rychle sešla ze svahu dolů, ale s úlevou našla Binabika vzhůru a s očima otevřenýma. Dokonce se usmál, když ji uviděl. „Zdravím tě, ženo,“ řekl tiše.

„Dcero hor, to mě vyděsilo.“ Klekla si k němu a odmotala listový obvaz, aby si mohla prohlédnout jeho holeň. Kůže kolem dvojice děr byla nezhojená a rány zůstávaly hluboké, jako maličké tůňky, přestože se už začaly hojit. Manžel ponese jizvy po zbytek života, ale uštknutí konečně přestalo mokvat. „Všimla jsem si, že Vaqana je pryč. Nenapadalo mě, proč by od tebe měla odejít,“ řekla, „leda že... ledaže by se stalo něco zlého.“

„Poznala, že je mi líp. Pak uviděla králíka.“

Sisqi se krátce zasmála, i když z nenadálé paniky se ještě úplně nevzpamatovala. „Tady máš. Přinesla jsem listy kopretin – alespoň myslím, že se jim tak říká.“

Binabik se na listy pozorně zadíval.

„Ano, myslím, že máš pravdu. Ale mám je sníst? Někdo, kdo se zotavuje z otravy, by měl jíst tak, aby nabral sílu. Nemohla jsi chytit jednoho nebo dva holuby?“

„Mám radost, že se ti trochu vrátila chuť k jídlu, ale to neznamená, že bys měl jen tak inhalovat ptáky.“

„Kdo dobře jí, dobře i spí,“ prohlásil vážně Binabik. „A kdo dobře spí, ten si medí.“

„To bude další ze starých moudrých pořekadel, která sis vymyslel.“ Sklonila se a políbila ho. Stále z něho byla cítit nemoc, ale žluté zbarvení z bělem očí zmizelo a viditelně se mu vracely všechny chutě. „A přestaň hladit můj nuluk, protože nemůžu chystat jídlo, když mě něco rozptyluje.“

„Ale když jsem zdravý, má Sisqinanamook – a dnes už je mi mnohem líp – ty mě rozptyluješ pořád.“

„Lichotky Zpívajícího muže?“ Sisqi mu zlehka odtáhla ruku ze svého zadku a posadila se. „Určitě znáš nějaké staré pořekadlo o tom, jak musí být něco takového nespolehlivé.“

„Žádné mě nenapadá,“ odvětil a jeho kulatý obličej byl v tu chvíli vzorem nevinnosti.

„Tak si taky nějaké vymysli.“ Z nenadálého impulzu se sklonila a znovu ho políbila. „Ach, můj milovaný, nedovedu ti říct, jak je příjemné slyšet svůj hlas, dokonce i když plácáš hlouposti a je s tebou těžké pořízení. Tak moc jsem se bála, že o tebe přijdu.“

Binabik se posadil, i když se to neobešlo bez funění a supění. Když skončil, čelo měl orosené. „Když jsem tě přivedl sem ke Geloëinu jezeru, milá ženo, nepředpokládal jsem, že tady pořád budeme, až Sedda doroste a zase ubude.“

„Nepředpokládal jsi, že tě uštkne zmije – a já taky ne.“

Přerušil je návrat Vaqany, která si zřejmě přivlastňovala zdejší divokou zvěř – tak to alespoň naznačovala její tlama potřísněná krví. Když uviděla, že Binabiq sedí, vyskákala do kopce a málem ho znovu povalila na zem. Potom se nad něj postavila, opřela se tlapami z obou stran a olízla mu obličej.

„Zachraň mě!“ vykřikl. „Sedře ze mě všechnu kůži jako pemza. A dech jí páchne po myších!“

„Říkal jsi přece, že máš hlad. Třeba přinese další tobě.“

Rázně vlčici podrbal na hrudi. „Myší bych nepohrdl, ani ničím, co má krev a maso. Jsem slabý jako lasiččí mládě poprvé ve sněhu. Ale určitě by pro nás bylo jednodušší chytit jednoho nebo dva ptáky, než jít vyhrabávat myši. Kdyby Vaqana dokázala skákat dost vysoko, spíš by zbavila stromy ptáků všude kolem, než by se uvolila sníst jedinou myš.“

„Dostaneš polévku a sníš ji všechnu,“ řekla Sisqi, přiložila na oheň nové klestí a umístila do něj kámen, aby se ohřál. „Až budeš mít dost sil, abys sám dostal pár ptáků šipkou, budeš se moct najíst okřídlených tvorů do sytosti.“

„Řekl jsem ti někdy, že jsi krutá?“ Binabikův hlas zněl nevážně, ale Sisqi se na něj významně podívala.

„Ano, často. A já vidím, že jsi už unavený. I když si přede mnou hraješ na statečného. Ten jed tě málem zabil, tak si znovu lehni a já tě budu krmit jako malé dítě.“

„Pche,“ vyrazil ze sebe. „Kopretinová polévka. I ptáčata dostávají červy.“

„Dobrá. Taky ti jich pár rozžvýkám.“

V zimním lese plném hladových medvědů a vlků byli hadi tím posledním, s čím by si kterýkoli z obou trollů dělal starosti. Ale v den, kdy se chystali Geloëino jezero opustit, Binabik šlápl na zmiji náhrdelníkovou, která se ukrývala v hromádce spadaného listí, a ona se mu zakousla do nohy.

Zpočátku to nevypadalo jako nic vážného. Binabik se vrátil k Sisqi a nechal si od ní s ošetřením ran pomoci, ale když se prohrabával svou brašnou, najednou se mu začalo těžce dýchat a postěžoval si, že jazyk se mu v ústech zvětšil. Sisqi si všimla, že také krk a rty má silně napuchlé a oči zarudlé jako výr. Vyděsilo ji to. U jezera Modrého bláta viděla hodně ošklivých hadích uštknutí, tak ránu rychle rozřízla nožem a co nejvíc jedu z ní vysála. Nevšímala si odporné hořkosti a ztráty citu ve vlastních ústech, která povolila až po několika hodinách. Dokud ještě Binabik mohl mluvit, požádal ji, aby z jeho brašny vytáhla několik balíčků s bylinami a rozdrtila je, než mu je podá.

Poslední srozumitelnou věcí, kterou jí řekl, bylo, aby připravila čaj z pohanky a divoké lékořice a dostala ho do něj tolik, kolik ho donutí polknout.

V dalších dnech Sisqi sledovala, jak se u manžela střídají strašlivé horečky, a třebaže mu ránu několikrát za den pečlivě omývala a převazovala, neviděla valné zlepšení a začínala propadat zoufalství. Z místečka u jezera se stal jejich trvalý tábor a ona musela každý den najít potravu a postarat se o manžela. Vypadalo to, že její beran Ooki je s novou situací maximálně spokojený. Šťastně se toulal kolem jezera a okusoval veškeré rostliny, které našel. Ale Vaqana vypadala stejně ustaraně jako samotná Sisqi a hodiny spala po Binabikově boku. Když horečka zesílila, neklidně si sedala, aby se na něj dívala, olizovala mu z obličeje pot a kňučela na něj, jako by ho přesvědčovala, že má těch hloupostí nechat a vstát.

Ještě v noci předtím, než přišel k sobě, měl takovou horečku a dýchal tak slabě, že mu Sisqi přitiskla ústa na rty a vháněla mu do hrudi dech, jako by ho její láska mohla zachránit i v podobě nehmotného vzduchu. Plakala pak, i když se zdálo, že je mu maličko líp, spala s hlavou vedle jeho a poslouchala jeho nepravidelný dech ještě dlouho poté, co se měsíc spustil z oblohy.

Od polevení horečky uběhly tři další dny, než Sisqi Binabikovi znovu povolila jet na Vaqanině hřbetu. Ale i to mu dovolila jenom hodinu, než si na její naléhání udělali zastávku na noc v podhůří jižního Wealdhelmu.

„Ale vždyť jsme ztratili tolik dní!“ postěžoval si. „Než mě uštkl ten had, potřebovali jsme doručit zprávu našim přátelům Simonovi a Miriamele. Teď musíme spěchat víc než kdy dřív!“

„Jestli se budeš štvát, jedině znovu onemocníš,“ řekla kategoricky Sisqi. „A to nedovolím. Uvědom si, že jsi nejenom přítel lidí z Erkynu, ale jsi také otec a Zpívající muž svého lidu. Nemáš právo nakládat s životem lehkovážně.“

Binabik se ušklíbl. „Můj život znamená málo, když se poměří s nebezpečími, kterým čelíme, a jestli Nornové zaútočí, nebudou trpět jenom obyvatelé Erkynu. Ale nejvíc si přeji zmírnit utrpení svých přátel. Proto musíme na Hayholt doručit zprávu, že Morgan je stále naživu.“

„Možná. Jenže ta zpráva je teď stará skoro měsíc.“ Nedokázala se mu podívat do očí. „Třeba už není pravdivá.“

Binabik se posadil a udeřil se pěstí do prsou. „Modli se k předkům, aby byla! Chceš říct, že se princi Morganovi stalo něco zlého?“

„Jak bych to mohla vědět?“ Donutila ho znovu si lehnout. „Po celou dobu tvého strádání jsem byla u tebe. Zatímco celým lesem prostupuje podzim, hledala jsem řebříček, lékořici a další obtížně dostupné věci. Chci tím jenom říct, že spěcháš na doručení zprávy, která je už hodně stará, a to není dobrý důvod, aby sis znovu uhnal horečku.“

Nakonec Binabik kapituloval, byť ne příliš důstojně. „Ale až se vrátí slunce, bude mi dostatečně dobře, abych mohl jet,“ prohlásil.

„Uvidíme. Ale dokud nebudeš úplně zdravý, budu já tvým Zpívajícím mužem a budu říkat, co smíš a nesmíš.“ Jenže i když s ním Sisqi nesouhlasila a občas jí svou paličatostí lezl na nervy, kvůli oddanosti, kterou cítí ke svým přátelům, ho musela milovat.

Na její naléhání jeli pomalu, i když Vaqanu viditelně rozčilovalo, že nemá povoleno obvyklé svižné tempo. Dva dny překonávali podhůří Wealdhelmu, které už důkladně sevřel zimní chlad. Studeným větrem poletovaly od severu sněhové vločky a hromadily se na větvích jehličnanů.

„To je příjemnější počasí.“ Sisqi odmetla sníh z kožešiny své kapuce. „Je to jako u jezera Modrého bahna v období návratu. Třeba dokonce najdeme bělokury!“

Binabik se jejímu žertu usmál, ale podle kapek zmrzlého potu na čele bylo jasné, že ho noha pořád hodně bolí, a Sisqi večer ukončila jejich jízdu brzy. Vybrali si místo k utáboření u jedné z bystřin, které se hlučně valily kopci, pak Sisqi rozdělala oheň, donutila Binabika sednout si k němu a sama se vydala hledat potravu. Vaqana se s jazykem vyplazeným ze svého širokého, zubatého úsměvu natáhla vedle něj, takže si nemusela dělat starosti, že manžela nechává samotného.

Byla jen kousek od tábora a právě se pustila do sběru listů kopretin a kopřiv u břehů malého jezírka, když zaslechla nezaměnitelný zvuk hlasů. Chopila se Ookiho otěží a odvedla berana kousek nahoru do kopce, aby se mohli schovat za houští trnitých keřů a dívat se. Pevně sevřela bodec se zahnutou rukojetí – na jednom konci měla ostrý hrot kopí –, připravená bojovat, nebo se obrátit na útěk.

První příchozí byl tak malý a jeho barva pleti se tolik podobala její, až Sisqi na okamžik skoro uvěřila, že je to nějaký lesní troll, nějaká dávno ztracená součást jejího kmene. Když za ním k okraji jezírka přišlo půl tuctu dalších postav, uviděla, že ta první je malá pouze proto, že se jedná o dítě: krátce nato poznala dlouhé paže a sešikmená ramena.

Dívala se, jak větší členové skupiny, o níž teď byla přesvědčena, že je to rodina Niskiů – ačkoli netušila, co můžou tito lidé dělat tak daleko od oceánu – stojí a pozorně hlídají, zatímco čtyři menší se ráchají v jezírku. Sisqi pohled na to, jak niskijské děti plavou a dovádějí ve studené vodě jako ryby, uchvátil natolik, že úplně přestala sledovat třetího dospělého a uvědomila si to až ve chvíli, kdy těsně vedle sebe uslyšela hlas.

„To je tvoje jezírko?“ zeptal se někdo westerlingsky.

Sisqi sebou polekaně trhla. Útlá postava stála na okraji trnitého křoví a pozorovala ji velkýma, klidnýma očima. Sisqi zvedla na svou obranu bodec, ale když osoba, která ji překvapila, neudělala žádný pohyb, nechala jej znovu klesnout.

„To je tvoje jezírko?“ zeptal se niskijský muž znovu. Měl ofinu světlých šedých vlasů, tuhou svraštělou kůži někoho, kdo strávil mnoho let na ostrém slunci, a zdál se být starší než další dva dospělí.

„Není moje.“ Po měsíci nebo delší době, kdy mluvila jenom qanučtinou, jí dělalo potíže vzpomenout si na westerlingská slova.

„Aha.“ Niskie přikývl. „Dobře. Děti jsou unavené a mají žízeň. Měli jsme dnes dalekou cestu.“

Po dalším dlouhém pozorování dětí skotačících v jezírku se Sisqi rozhodla zariskovat. „Jestli chcete čerstvou vodu, máme s mužem tábor u potoka. K pití je lepší.“

Niskie znovu přikývl. „Jsi laskavá.“ Zvedl hlavu a sípavým hlasem zavolal na ostatní. Děti v jezírku si ho nevšímaly, ale další dva dospělí se otočili a vytřeštili oči, když si konečně všimli, že u ostružiní se krčí Sisqi a její beran. Zavolali na děti, ale ty s opuštěním vody ani pak nespěchaly, nakonec však vylezly, mokré a ostýchavé, s neuspořádanými pramínky mokrých vlasů přes obličej. Největší z nich bylo v porovnání s dospělými sotva poloviční, nejmenší pak mělo baculaté končetiny dítěte, jež sotva opustilo kojenecký věk.

„Já jsem Han Goda,“ představil se Sisqi nejstarší z nich. „Toto je moje rodina. Rád tě poznávám.“

„Já jsem Sisqinanamook z Mintahoqu,“ řekla, i když si ani teď nebyla jistá, jestli udělala dobře. „Manžel se zotavuje z uštknutí hadem. Pojďte se napít do našeho tábora. Potok má dobrou vodu.“

Binabik si vyhrnul nohavici kalhot a vtíral si do rány řebříčkovou mast. Když ji uviděl, jak se vrací s cizinci, překvapilo ho to, ale neznepokojilo. Poté, co Sisqi představila jeho a Han Goda svého vnuka Yem Suju a jeho družku Yem Gili, se všichni shromáždili kolem ohně. Zatímco děti pily z potoka, cákaly po sobě studenou vodou, smály se a pištěly, Sisqi dala do kotlíku kořínky a listy, které se jí podařilo najít. Yem Gili vysypala z pytlíku hrst malých, sušených rybek a ostýchavě je nabídla Sisqi, která je hodila do kotlíku taky. Han Goda si prohlédl Binabikovu ránu a prohlásil: „Měl jsi dobrou péči. Mnozí jiní by na takové kousnutí zemřeli.“

„Vím. Odjakživa mi přálo štěstí, ale to největší štěstí můžeš vidět, jak sedí hned vedle tebe – moje žena.“

„Odkud jste?“ zeptala se opatrně Sisqi. „Říkám to správně – jste Niskiové?“

Han Goda přikývl. „Pocházíme z Melcolisu, malého přístavu na severním konci Emettinské zátoky. Jsme podměráci.“

Sisqi se na něj nechápavě podívala. „Podměráci?“

„Moje žena není ve vaší řeči zběhlá tak jako já,“ řekl Binabik, „ale přiznávám, že to slovo neznám ani já.“

Han Goda se usmál. Ukázal při tom jenom dásně – byl bezzubý jako želva. „Je to slovo, kterým popisujeme ryby tak malé, že se házejí zpátky do vody. Nesloužíme na velkých lodích, ale jen na malých rybářských člunech a jenom v období, kdy musí čluny vyplouvat daleko na moře, aby ulovily tuňáky.“

„Proto jste odešli z domova? Protože pro vás bylo málo práce?“

Starý Niskie na něj pohlédl s upřímným překvapením. „Ne, to ne. Žili tak mí otcové a matky, jejich otcové a matky a generace před nimi. Ne, odešli jsme proto, že nás zavolala Paní.“

Jeho syn a snacha přikývli. „Zavolala nás za lepším životem,“ řekla Yem Gili tichým, ale pevným hlasem.

Binabik se podíval na Sisqi, a potom zpátky na Han Goda. „Nerozumím. Kdo je ta paní, která vás volá?“

Han Goda mu řekl o snech, které se jemu a celé jeho rodině zdají, i když děti ty své neuměly příliš dobře popsat. „A ona nám stále říká: ‚Běžte na sever. Poslechněte mé volání!‘ A tak jsme se vydali daleko od našeho oceánu a domova.“

„Ať už vás volá kdokoli,“ odvětil Binabik, „přejeme tobě a tvé rodině bezpečnou a úspěšnou cestu.“

„To je od tebe laskavé,“ poznamenal Han Goda. „Setkali jsme se už s mnoha riziky. Kdo mohl tušit, že louky a lesy dovedou být stejně nebezpečné jako moře?“

„Viděli jsme velkou armádu postupující na jih,“ promluvil jeho vnuk. Předklonil se, aby přičichl ke kotlíku. „Áá! Dostávám velký hlad.“

„Prosím, vysvětli tu armádu, kterou jste viděli,“ požádal Binabik. Jeho výraz zvážněl. „Polévku bude možné za chvíli jíst, ale nejdřív nám řekněte o té armádě, prosím.“

„Zahlédli jsme ji téměř před dvěma týdny,“ ujal se slova Han Goda. „Byla to armáda Nornů. Nepochybujeme o tom – bělokožci byli našimi bývalými pány a my na ty doby vzpomínáme neradi. Zmocnil se nás velký strach, když jsme uviděli řady a řady vojáků postupujících v noci po velké cestě, tak jsme se schovali. Bylo jich tolik, že jsme museli zůstat v úkrytu velice dlouho, než přešli.“

„Rád bych se přesvědčil, že rozumím,“ řekl Binabik. „Tato armáda Nornů postupovala k jihu?“ Ukázal. „Nebo k severu?“

„K jihu,“ odpověděl Han Goda. „Zaplňovali oběma směry celou cestu, kam až jsme dohlédli, mnoho na koních, ale mnohem víc pěších. Taky měli hodně velkých vozů. Jeden z mých pravnuků říkal, že viděl, jak na tom největším jede královna se Stříbrnou maskou, ale nevěřím, že by to mohla být pravda. Všichni vědí, že nornská královna svou horu neopouští.“

„Pověz mi o tom víc,“ poprosil Binabik. Čelo mu rozryly vrásky obav. „Říkáš, že tam bylo mnoho nornských vojáků?“

„Víc, než bych kdy dokázal spočítat,“ potvrdil mu Han Goda. „Víc, než kolik je šprotů v hejnu.“

„Pamatujete si k tomu ještě něco víc?“

„Já jsem něco zahlédl,“ oznámil Yem Suju. „Viděl jsem vůz, který vypadal jako v plamenech, ale nehořel.“

„Jak by něco takového mohlo být?“ zeptala se jeho žena. Hlas měla tenký, ale zdálo se, že neváhá promluvit, když cítí, že je to třeba. „Jak může něco být v plamenech, a přitom nehořet? Byl jsi unavený. Všichni jsme byli unavení.“

„Prosím, řekni mi o tom víc,“ požádal Binabik.

„Je to, jak jsem řekl. Z jednoho vozu, daleko od ostatních, ale ještě před vůdci nornských vojáků, vycházela silná červená záře, jako z kovářské výhně. Jejím zdrojem nebyla jen nějaká lampa – svítila do noci okny vozu, dveřmi, a dokonce i škvírami mezi prkny.“

„Ach tak.“ Binabik se opřel. „Nepochybně nějaká špinavá magie. Teď se bojím o naše přátele na Hayholtu ještě víc.“

„Špinavá magie,“ zopakoval Yem Suju, skoro až triumfálně. „Tak jak jsem to řekl! Tenhle človíček ví, že to, co jsem viděl, byla pravda.“

Jeho manželka zavrtěla hlavou, ale nehádala se s ním.

Sisqi odtáhla kotlík z ohně, a když vychladl, nechala jej kolovat. Sama si mnoho nevzala, protože chtěla mít jistotu, že se na Binabika dostane slušný díl.

Han Goda a jeho rodina zůstali na noc v táboře trollů a přespali společně na jedné hromadě v blízkosti ohně. Vypadalo to, že Niskiové nemají ani žádné pláště.

Když se ráno se svými hostiteli rozloučili a pokračovali v pouti na sever, Sisqi s vážnou tváří zavrtěla hlavou. „Bojím se o ně. Zima je už blízko a oni na ni nejsou pořádně oblečení.“

Binabik byl od probuzení zamlklý a mlčení porušil jen proto, aby hostům popřál šťastnou cestu. Teď se natáhl a vzal ženu za ruku. „Taky mám o ně obavu, ale aspoň drží svůj osud ve vlastních rukou. Jejich zpráva je však skutečně hrozivá. Armáda Nornů! Možná ji dokonce vede samotná královna, a míří na jih k Hayholtu – k Simonovi a Miriamele.“

„To bylo před mnoha dny,“ připomněla Sisqi. „A přestože jsou Nornové v takovém počtu, pohybují se rychle. Nemáme šanci dostat se na hrad dřív, než tam dorazí. Obzvlášť když se tvoje noha teprve hojí.“

„Možná.“ Binabik vstal. Bylo to pro něho namáhavé a Sisqi k němu přistoupila, aby ho vzala za loket, ale odtáhl se. „Už se sebou nemůžu zacházet jako s nemocným dítětem. Máš pravdu, moje milovaná, nemáme šanci být tam dřív než oni, ale musíme co nejrychleji za nimi.“

„Proč?“ zeptala se. „Manželi, vím, že máš Simona rád. Oba o něho máme velkou starost, a o Miriamele taky. Ale co zmůžou dva Qanuci jako my proti tisícihlavé armádě?“

„Samozřejmě je neporazíme. Ale třeba můžeme udělat něco jiného, a to nezjistíme, dokud tam nebudeme. Nemůžeme přihlížet s vědomím, že se na naše přátele žene taková pohroma, a neudělat nic.“

Sisqi dlouho mlčela. „A co naše dítě?“ promluvila nakonec. „Pořád putuje těmi lesy s Malým Snenneqem a hledá prince Morgana. Co bude s nimi?“

„Oba jsou chytří a stateční,“ odvětil Binabik. „Už jsme se smířili s tím, že jsme se rozešli. A nejspíš bychom je teď nedokázali najít, ani kdybychom se o to pokusili – je to skoro měsíc, co jsme se rozdělili.“

„Tak necháme své pokrevní příbuzné v lese, abychom se pustili za armádou, kterou nemůžeme porazit?“

„Navrhni mi jinou možnost,“ řekl Binabik. Přestože bylo časně, už vypadal unaveně. „Navrhni mi něco jiného a společně to zvážíme, ženo.“

Ale Sisqi nic nenapadalo. Mlčeli, když balili svůj skrovný majetek a připravovali berana a vlčici na jízdu.

Rychlý proud T’si Suhyasei zpomalil, když se řeka rozšířila, a Tanahaya mohla konečně doplavat ke břehu. Když se jí to podařilo, lehla si na kousek země, kam dopadalo slabé zimní slunce, aby si odpočinula a uschla. K dosažení jednoho či druhého měla ještě daleko, když ji pocit zranitelnosti donutil posadit se a rozhlédnout se kolem. Uvědomila si, že by ji viděl každý, kdo by plul po řece, a od Da’ai Chikiza a obětnických vojáků, kteří je obsadili, byla jen několik mil daleko. Přiměla se vstát a porozhlédnout se po lepším místečku, kde by si mohla odpočinout.

Nechtělo se jí věřit, že její lid někdy žil na tomto divokém a opuštěném místě. Odešla hlouběji do zelených stínů, až se cítila bezpečně, ale i takto daleko od centra Da’ai Chikiza nacházela v mechu pod nohama třpytivé střepy dlaždic.

Od opuštění města nazývaného Strom zpívajících větrů neuplynulo ani deset Velkých let, uvažovala smutně, ale někoho, kdo by se pořádně nepodíval, by ani nenapadlo, že tady moji lidé někdy žili, že se milovali, hodovali a skládali básně, které zní našimi myšlenkami dodnes.

Svlékla se, vyždímala z oblečení co nejvíc vody, než si je znovu oblékla, ale boty si neobula, aby uschly. Stmívalo se, což znamenalo, že vojáci z obsazeného města brzy vyrazí na hlídky, a ji bolel každý sval, každá šlacha. Rozhodla se najít si úkryt, kde si do rána odpočine. Celý poslední den a noc ji znepokojovala také myšlenka, že by měla hledat Morgana, ale předtím bylo nebezpečí příliš velké, než aby se nad tím mohla zamyslet pořádně.

Tanahayu vždy učili myslet metodicky, nejdřív její ztrápená, ale chytrá matka, a potom otcova sestra, která v mládí studovala u mistra Himana. Výsledkem toho bylo Tanahayino učednictví u váženého učence z Kvetoucích kopců a její první kroky po cestě, která tenkrát vypadala tak neplánovaně, ale nyní se zdála nevyhnutelná.

Himanova metoda pečlivého zvažování začínala tím, že člověk zklidnil tělo a myšlení, až byly jako nerušená vodní hladina. Teprve po dosažení takové vyrovnanosti – Himano tomu říkal „mír sběrače“ – bylo skutečně možné sledovat jednotlivé myšlenky. Samotná Tanahaya si tyto těžko postižitelné úvahy představovala jako rybičky, které proplouvají spletitou vegetací jezírka, noří se ze stínu a zase v něm mizí.

Najít takový zásadní klid ale bylo obtížné, obzvlášť pro někoho, kdo právě unikl možnosti být střelen šípem a utopení. Tanahaya si dělala o osud mladého Morgana velké starosti a chtěla po něm dál pátrat, ale musela brát v úvahu také to, co je nejlepší pro dítě, které v ní roste, vzácný a posvátný život, který s Jirikim stvořili. Ještě víc ji ale zneklidňoval Himanův pergamen a to, co se v něm psalo o Hayholtu a Koruně z čarodřeva – novinky, o něž se podělila s Jirikim těsně předtím, než přišla o kontrolu nad Svědkem. V situaci, kdy bylo třeba se věnovat tolika potřebám, starým i novým, jako by na ni ze všech stran volaly netrpělivé hlasy a dožadovaly se její pozornosti.

Klid, připomněla si, najdi klid. Nech vlnky se utišit, říkal vždycky mistr Himano. Dřív nedohlédneš na dno.

Její učitel byl první, od koho se dozvěděla, že obyčejné přemýšlení je stejně důležité jako cokoli jiného, co může dělat, stejně důležité jako bojovat, najít lásku nebo porodit. Teď, když v ní rostlo dítě, to znělo obzvlášť případně, ale ponaučení mistra platilo dál, i když jeho naplnění mohlo být obtížné.

Klid. Nech vody utišit se.

Našla jen málo chvil k přemýšlení o všem, co se v uplynulých dnech stalo, a někde v té spoustě nevyhodnocených zážitků se skrývalo malé, rušivé něco, nepříjemný kamínek, jako zrnko písku, z něhož vznikne perla.

Dráždilo ji to, už když se vyhrabávala ze zřícených sloupů v Síni pozorování oblohy, a zůstalo to tam, když sledovala Morganův pach v rozvalinách Da’ai Chikiza a ukrývala se před obětnickými hlídkami. Ale i když ji to trápilo už nějakou dobu, stále nedokázala říct, co to je. Jenže Tanahaya se znala: věděla, že nenajde opravdový klid, dokud nezjistí, co tím nepříjemným zrnkem je.

Proč Hikeda’ya zabili Himana? Aby ho umlčeli, to se nabízelo – proč jinak vraždit někoho, kdo není válečník, kdo je proslulý moudrostí? Jistě, spálení všech knih v mistrově domě ukazovalo na to, že důvodem byla nutnost ho umlčet – jen se štěstím se mu podařilo zachránit pergamen o Koruně z čarodřeva, než ho zabili. Obávala se Utuk’ku právě tohoto poznatku? Ale i kdyby vládkyně Nakkigy nechtěla, aby se o existenci semen čarostromů vědělo dřív, než se jich sama zmocní, nevysvětlovalo to, proč do Da’ai Chikiza vyslali tolik obětnických vojáků obsadit město, které je prakticky opuštěné. Anebo Da’ai Chikiza nebylo cílem plánu Utuk’ku, nýbrž pouze zastávkou na cestě?

Rybka, již pronásledovala vodami své paměti, se znovu ztratila v hejnu podobných plavajících věcí.

Nedaří se mi dosáhnout klidu, naznala smutně. Musím tu hádanku nechat na pokoji, dokud nepřijde správný čas. S povzdechem vytáhla Himanův pergamen z nepromokavé tkaniny, do které jej v Da’ai Chikiza zabalila, a poděkovala strážným hvězdám ze Ztracené zahrady, že jej pronesla hikeda’yaským útokem. Jinak by byl pořád v sutinách Síně pozorování oblohy, ztracený se stejnou jistotou jako Vinyedu a tolik dalších Čistých, nedosažitelně pohřbený pod rozlámanými kameny.

Tanahaya nestrávila studiem hikeda’yaských kronik mnoho času, ale Vinyedu řekla, že pečeť patřila Utuk’ku, což znamenalo, že vládkyně Nakkigy tento dokument viděla, a pak nařídila poslat jej do archivů.

Zvedla pergamen proti pozdně odpolednímu slunci, aby zapátrala po tajném textu, a pak systematicky prozkoumala každý dodaný symbol, počínaje královninou runou přes všechny sotva čitelné poznámky kněží, kteří jej poslali do nakkigských archivů. Vinyedu potvrdila, že je pravý a pochází z dávno minulé doby Desátého celebranta.

Pak něco upoutalo její zrak: něco, na co se podívala už několikrát, ale najednou ji to donutilo k zamyšlení, jestli k celé záležitosti nepřistupuje váhavě. Když se na to zaměřila znovu, ucítila záchvěv paměti, po němž následoval hluboký otřes znepokojení. Zdálo se to neskutečné. Mohlo se stát, že Tanahaya, učednice, je jediným, kdo si povšiml této malé zvláštnosti, která unikla jejímu učiteli i slavné učenkyni Vinyedu?

Na tom, jestli její nové podezření může být správné, záviselo tolik strašlivých možností, že otázka, kam by měla jít dál, teď působila ještě důležitěji. Zoufale potřebovala podělit se o své obavy s Jirikim, ale netušila, kde se nachází, a Svědek Vinyedu byl pohřbený pod masou zříceného kamení. Nedal se najít nějaký jiný způsob, jak si s ním promluvit?

Anvi’janya. Když Da’ai Chikiza padlo, je mou nejbližší a největší nadějí toto horské město. Konec starého Velkého roku byl už blízko – vůně v zimním větru jí napovídaly, že do objevení se Roční pochodně nemůže zbývat víc než desítky dní – a jelikož její lidé opustili Jao é-Tinukai’i, oslava se tentokrát bude konat v Anvi’janye. Dávný obřad Ročního tance dnes neměl takový význam, když čarodřevo prakticky nebylo, ale Tanahaya věděla, že tam budou mnozí z jejího lidu, a mezi nimi učenci a celebranti. Co bylo důležitější, Anvi’janya opatrovala jeden z posledních neporušených archivů dějin jejího lidu, kde mohla najít odpovědi na otázky, které ji trápily.

Jenže Anvi’janya také ležela mnoho líg na sever od místa, kde byla teď, a ona neměla koně. Krátce se zamyslela nad možností, že by se pokusila ukrást nějakého oře obětnické hlídce, ale ten nápad se zdál být tak hloupě nebezpečný, že jej brzy zavrhla. Zmožená, zabalila Himanův pergamen zpátky do nepromokavého plátna.

Tanahaya si pro sebe ukradla celou hodinu spánku naposledy před útokem na Da’ai Chikiza. Našla si místečko v terénním záhybu daleko od břehu, a pak ulomila větev obalenou žlutým listím. Zachumlala se do svého pláště, lehla si a větví se přikryla. Aby si jí někdo všiml, musel by přijít velice blízko.

Stále hluboce znepokojená, s hlavou plnou matoucích, děsivých myšlenek, a tížená břemenem svých nedostatků, konečně podlehla vyčerpání a usnula.

Když se Tanahaya probudila, slunce již bylo na obloze, zimní a vzdálené. Sešla se napít k řece. Velkou část předchozího dne se nechala smýkat proudem Chladnokrevné, takže umýt se nepotřebovala. Proto si po pečlivé obhlídce břehů na obou stranách klekla a dosyta se napila. Chystala se znovu vylézt k místu, kde spala, když něco upoutalo její pozornost. Blátivý břeh byl posetý jeleními stopami – očividně se jednalo o hojně využívanou stezku – a třebaže stopy zanechalo několik různých zvířat, ty, které vypadaly nejnověji, byly překvapivě velké a hluboké – otisky velmi statného jelena, kdy dva srpky kopyt a patní ostruhy měřily tolik jako její ruce od špičky prstu po zápěstí.

Dostala nápad a vrátila se pro svou brašnu. Rychle na zemi zahladila všechny stopy svého pobytu, pak znovu vyhledala jelení pěšinu a vydala se po ní hlouběji do lesů.

Po chvíli našla čerstvé bobky, což ji povzbudilo, a pak pokračovala, až objevila mýtinu, jíž vévodil obrovský dub. Jeho kůra byla nedávno rozedřená parohy a škrábance sahaly dost vysoko od země, aby se ubezpečila, že našla to správné zvíře, a že bude pro její potřeby dostatečně velké. Vylezla na strom, pohodlně se uvelebila na větvi, jež byla nějakých šest nebo sedm jejích výšek nad zemí, a jala se čekat s trpělivostí zida’yaského učence, která je nesmírná.

Nakonec, když slunce šplhalo k poledni, uslyšela, jak se kapradím na okraji mýtiny pohybuje něco velkého. Vzala do ruky stočený provaz a zadržela dech. Stále byla necelé dvě lígy od rozvalin Da’ai Chikiza, takže hluk mohla způsobit obětnická hlídka potulující se kolem. Žádné vojáky necítila, ale jestli se mýlila, hrozilo jí obrovské nebezpečí. Jenže se potřebovala do Vysoké Anvi’janye dostat rychleji než pěšky, takže toto riziko musela podstoupit.

Nakonec, s velkou úlevou, uviděla, jak ze stromů vyšel na pěšinu obrovitý jelen. Nazrzlá srst s šedivým nádechem měla zimní délku a rozpětí parohů bylo velkolepé. Tanahaya se v duchu zaradovala.

Jelen ji možná zavětřil, nebo byl prostě opatrný, když vyšel na relativně volné prostranství: znehybněl, zastříhal ušima, a Tanahaya se rozhodla, že je správný okamžik spustit mu smyčku na paroží. Překvapené zvíře hlasitě frklo a okamžitě se pokusilo utéct, ale jakmile se provaz obtočil kolem širokého oblouku rohoviny, Tanahaya druhý konec omotala kolem kmene a potom rychle slezla na zem, zatímco mohutný jelení samec poskakoval a vzpíral se. Když se před ním ocitl viditelný nepřítel, snažil se po ní kopat, ale Tanahaya se držela dostatečně mimo dosah. Věděla, že musí jednat rychle: rok se blížil ke konci a velký jelen se možná chystal parohy shodit, takže jsou nejspíš křehké. Nestrávila několik hodin na stromě jen proto, aby se dívala, jak jí kořist uteče, tak se opatrně přiblížila a do další smyčky chytila zadní nohy zvířete. Postupně ji utahovala, takže jelenovy skoky byly čím dál menší, i když stejně zběsilé. Po krátké, ale únavné době se jí podařilo uvázat provaz k dalšímu stromu, a pak čekala, zatímco jelen se dál vzpíral.

Tanahaya začala zpívat. Její píseň nebyla ničím mocným – nebyl to Rozkaz, dokonce ani nic, co by bylo vytvořeno pro používání na zvířata – pouze chlácholivá melodie, kterou se naučila od otcovy sestry, a zpívala ji znovu a znovu. Nakonec, buď vlivem písně, nebo jednoduše proto, že se unavil, jelen přestal bojovat tak divoce. Odvázala druhý konec provazu a začala kolem zajatého zvířete chodit, přitom dál zpívala dávným jazykem Zahrady.

Listy se chvějí, větve sílí,

kořeny do stran hbitě pílí,

myšlení naše k témuž cíli,

žijeme přece ve stejnou chvíli.

Žijeme mezi dnem a tmou,

boje nám srdce v těle rvou,

osamělá jak hvězdy jsou,

ve tmách, kde končí cestu svou.

Za písní úzkost skrýváme,

znavení žitím býváme,

jsme slabí, jen se nevzdáme,

když pospolu si zpíváme

píseň, v níž větve sílí,

kořeny hbitě do stran pílí...

Pomalu kolem nešťastného zvířete kroužila, a když dozpívala, hned začala znovu. Nevěděla, kolikrát to udělala, než vyčerpané zvíře konečně kapitulovalo a v poutech ochablo. Jazyk mělo vyplazený, boky se mu prudce dmuly.

Tanahaya se k jelenovi pomalu přiblížila. Pro případ, že by začal znovu bojovat, nespouštěla oči z jeho kopyt a rozložitých parohů. Když natáhla ruku a položila ji tvorovi na čelo, oko se mu jen v unaveném zoufalství protočilo. Zvíře se zachvělo, když se ho dotkla, stále mělo strach, a tak začala novou píseň, tišší, se slovy tak starými, že ani ona sama nevěděla, co znamenají. Zakryla mu oči rukou a zpívala dál, až se mohutný jelen konečně přestal bránit.

Byl to jeden z největších jelenů, jaké kdy viděla, nebo dokonce o jakých kdy slyšela, kohoutek měl ve výšce Tanahayiny hlavy. Snažila se vycítit jeho myšlenkové pochody, a jak pokračovala v tichém zpěvu, začala cítit něco z jeho rozpoložení – a také vnímat něco z jeho minulosti.

„Jsi starý, ale pořád silný,“ pošeptala mu do ucha mezi verši. „Neboj se – neublížím ti. Potřebuju jen tvou pomoc. Pomoz mi, a já ti dám znovu svobodu.“ Ucítila něco jako protitlak – nepodobalo se to slovům, bylo to spíš tvrdohlavé, vzdorovité odstrčení, a ona musela chtě nechtě obdivovat jelenovo odhodlání.

„Svedl jsi mnoho bitev – cítím to,“ pokračovala tiše. „Nikdy jsi se ničemu nepodvolil a vždycky se snadno rozzlobíš. Ve stavu spoutání mou písní ti dávám jméno Vzdorný, a tak se budeš jmenovat, dokud se mnou budeš putovat.“ Ještě krátce mu zazpívala, s rukou položenou na hlavě mezi rozložitými parohy. Nakonec se zachvěl a poklekl vedle ní. Vysvobodila mu zadní nohy ze smyčky a z té části, do které měl chycené paroží, udělala jednoduchý postroj, s jednou smyčkou kolem širokého krku a druhou za předníma nohama. Vyhoupla se jelenovi na hřbet. Mohutná hruď se pod ní nadouvala a stahovala, jak dýchal.

„Vstaň, Vzdorný.“ Lehce za nový postroj zatáhla. Jelen znovu frkl, ale tentokrát to znělo spíš jako projev vyčerpání než odporu. „Dobře,“ řekla. „Tak si ještě chvíli odpočiň.“

Znovu zazpívala uklidňující píseň. Když měla pocit, že jelenovi dala dost času na nabrání nových sil, řekla mu, aby vstal. Poslechl ji a ona se kolébavě zvedla do výšky, jakou by mohla vidět ze sedla válečného oře.

„Teď ti ukážu, kudy jet.“ Zlehka zatáhla za postroj a velký jelen na tu stranu maličko zatočil. „Výborně,“ pochválila ho a jemně se patami dotkla jeho válcovité hrudi. „Běž, Vzdorný!“

Velké zvíře vyrazilo dlouhými skoky přes lesy na sever k Vysoké Anvi’janye, s Tanahayou na hřbetě.

23.

LEKCE A JEJÍ DOZVUKY

Morgan spíš cítil, než slyšel kradmé našlapování vně tisového kmene, ve kterém se skrývali – nornské vojáky pátrající po lidech, kteří přežili jejich útok na Da’ai Chikiza, k nimž patřil i Morgan. Ale bylo pro něho velice obtížné věnovat tomuto nebezpečí pozornost, již si zasloužilo. Příčinou byla skutečnost, že spolu s nornskou dezertérkou Nezeru sklouzl do dutiny starého, dutého stromu, kde teď byli velice těsně zaklíněni, tváří v tvář a tělo na tělo.

Morgan věděl, že kdyby se zabednili do sudu a odkutáleli jej doprostřed nepřátelského tábora, jejich situace by nemohla být ošidnější. Ale i když mu srdce bušilo strachem, zároveň si až příliš dobře uvědomoval Nezeru přitisknutou k němu, její dech na tváři – voněla divokou lékořicí – a strach, že kdyby se pokusil je uvolnit nějakým pohybem, mohlo by se stát, že by sklouzli do kmene ještě hlouběji.

Možná jsme tady uvěznění, napadlo ho. Třeba v tomhle starém tisu zůstaneme tak dlouho, až z nás budou jenom kosti.

Nakonec Nezeru zašeptala: „Už je neslyším. Musíme se zkusit dostat ven.“

Snažili se, ale nedokázali na vnitřní straně rozpadajícího se, převážně odumřelého kmene najít dostatečnou oporu, aby se z té ošemetné situace vysoukali vzhůru, a tření a klouzavé pohyby jedině ještě víc narušovaly Morganovo soustředění. Nezeru sice byla štíhlá, ale její svaly se zdály být tvrdé jako dřevo a on si znovu připomněl její zdatnost v boji, rychlost a hbitost.

„Přestaň,“ zašeptala chraplavě. „Děláme moc hluku. A mám z tebe divný pocit.“

„Neříkala jsi, že už je neslyšíš?“

„Říkala, jenže oni mají stejně dobrý sluch jako já, a když budeme dost hluční, někdo to uslyší.“

Najednou si uvědomil, co předtím řekla. „Jak to myslíš, divný pocit?“

„Jak se o sebe třeme. Chce se mi z toho souložit. Teď buď zticha a nehýbej se.“

Souložit? Myslela tím to, co si myslel? Morgan se té představy najednou nemohl zbavit a výsledky na sebe upoutaly Nezeřinu pozornost.

„Co to je?“ zašeptala. Znělo to rozzlobeně.

„Nevím, o čem mluvíš,“ namítl.

„O tomhle.“ Zajela rukou mezi jejich těla a stiskla.

„Ach. Ach, dobrý Vykupiteli.“ Výstřednost toho pocitu ještě zesílila, protože tisový kmen ho pevně držel a on nemohl uhnout. „Nedělej to!“

„Proč?“ Řekla to, jako by ji to upřímně překvapilo. „Bolí to?“

„Áách!“

„Říkala jsem ti, abys byl zticha.“

„Tak to nedělej.“

Pomalu ruku vytáhla. „Tolik povyku kvůli nei,“ řekla, ale znělo to spíš posměšně než rozčileně.

„Co to znamená – nei?“

„Já myslím, že to lehce uhodneš. Ale to slovo jako takové znamená ,kořen.‘“

Morgan dlouho mlčel. „Neříkala jsi náhodou, že tvůj meč se jmenuje ,Chladný kořen?‘“

„Je to tak.“

„To je... hodně divné.“

Zasmála se tak, že se vzduch u jeho ucha jen téměř neslyšně zachvěl. „Buď zticha, smrtelníku. Jméno meče v sobě nese jiný význam toho slova, to je všechno. Ve vašem smrtelnickém jazyce to není tak, že slova někdy znamenají víc než jednu věc?“

„Je. Už o tom nemluvme.“ Problém vyvolaný jejich přetrvávajícím kontaktem a jejím agresivním zacházením s kořenem se nijak nezmenšil, ani když přestala. „Jestli ještě můžeme potichu hovořit, řekni mi, proč jsi od Nornů odešla.“

Nezeru teď dlouho mlčela. „Ráda bych to řekla tak, že oni opustili mě,“ promluvila nakonec, „že se moje dobré úmysly dočkaly zrady – protože přinejmenším částečně je to pravda. Ale důležitější je, že jsem byla slepá, když jsem si myslela, že všechno vidím jasně.“

„Nerozumím.“

„Tak to máš štěstí, mladý smrtelníku, a modli se k Zahradě, abys jednou nedopadl stejně.“

Dělal, že urážlivého „mladého smrtelníka“ neslyšel – když teď věděl, že Nezeru není o nic starší než on, nechávalo ho to v klidu. Věděl, co je Ztracená zahrada, protože Tanahaya o ní mluvila, ale stejně úplně nechápal, jak to Nezeru myslí. Slepý, když si myslím, že vidím jasně? Pak si uvědomil, kolik jistot ztratil, nebo které mu byly ode dne, kdy opustil Hayholt, vyloženě ukradeny, a usoudil, že možná z její lítosti něco málo poznal. „Všichni se učíme,“ prohlásil. „To není žádná hanba.“

„Ne, ale může být hanba, když člověk zjistí, co dělal, když ještě popíral pravdu.“

„Jakou pravdu?“ Zdálo se, že přenesení pozornosti jinam funguje. Přestával být vzrušený a chtěl se dozvědět, co tato Nornka ze svých tajných myšlenek prozradí.

„Pravdu toho, že mě vedli, abych nemyslela samostatně. Že jsem od doby, kdy jsem byla dítě, dostávala na každou pochybnost stejnou jednoduchou odpověď, a nikdy mě nenapadlo, že jednoduché odpovědi jsou často špatné odpovědi.“

„Tvoji učitelé tě podvedli.“

„Ale je možné, že byli podvedeni i oni. Všechny nás vychovávali ve víře, že vůle naší královny je neomylná, a já si zčásti pořád myslím, že to tak možná je. Ale zjistila jsem, že bez ohledu na to, jak moudrá je naše nesmrtelná královna, její podřízení chybovat rozhodně mohou. Některé zajímá jen vlastní kariéra. Někteří mají takový strach, aby se nezmýlili, že jsou ochotní zabíjet, aby svou nevědomost ochránili.“

Morganovi to připadalo jako popis kteréhokoli dvora ve Východním Ardu, dokonce i toho jeho prarodičů, ačkoli pochyboval, že by někdo z jeho dvořanů byl schopen vraždy. Proč by měli? Všichni šlechtici měli všechno, co chtěli – půdu, služebnictvo, slávu. Co jiného mohl někdo potřebovat?

Uvnitř stromu byla skoro úplná tma. Nezeru se odmlčela a Morgan uvažoval, jestli nelituje, že se mu se svými pochybnostmi svěřila.

„Proč se smrtelníci líbají?“ zeptala se.

Takovou otázku nečekal. „Líbají? Cože? Nornové se nelíbají?“

„Jestli myslíš Hikeda’ya, tak ano, líbáme se, ale jenom mezi milenci. Co jsem slyšela, smrtelníci se líbají pořád všichni, mladí, staří, muži, ženy. Někteří prý dokonce líbají psy a koně.“ Znovu se tiše zasmála.

Cítil, jak se mu její ňadra přitiskla na hrudník.

„Tys někdy někoho líbal?“ zeptala se.

„Dobrý Bože, ano, samozřejmě.“

„Milenky?“

Zhluboka se nadechl. Právě když se mu znovu podařilo se ovládnout...! „Ano, milenky. Ale taky prarodiče, rodiče, přátele. Je mnoho druhů polibků. Některé jsou jenom pozdravy, jiné vyjádření úcty, třeba když políbíš prsten biskupovi.“

„Prsten?“

„Myslím tím to, co slyšíš,“ řekl, trochu popuzeně. „Nebo to snad má v nornském jazyce jiný význam? Myslím prsten jako kroužek na prstu.“

„Ne, ne, já rozumím.“ Znovu se odmlčela. „Můžeš mi ukázat, jak smrtelníci líbají?“

Teď zůstal chvíli zticha pro změnu Morgan. Ještě pořád se styděl za velkou chybu s Tanahayou. „Myslíš to tak, že chceš, abych já políbil tebe?“

„Je to špatně? Jsi zaslíbený jiné, nebo raději líbáš muže? Anebo jsou ti Hikeda’ya prostě odporní?“

„Ne! Vlastně, nevím. Ano, příslušníci tvého plemene, kteří se mě pokusili zavraždit a zabít mou rodinu, mi připadají odporní, jak říkáš. Ale ty jsi mi zachránila život a já... asi jsme spojenci, když ne přátelé.“

„Ne,“ řekla rychle. „Přátelé ne. Ale spojenci, přinejmenším prozatím.“

Moc se mu nelíbilo, jak to zní, ale nebyl v takovém postavení, aby se chtěl hádat.

„Ale proč? Proč bys měla chtít, abych tě políbil?“

„Protože jsem zvědavá. Líbala jsem se s jiným smrtelníkem a bylo to... divné.“

„Takže nejsem tvůj první?“ Pobavilo ho, že ucítil osten žárlivosti. Ty jsi vážně blázen, Morgane, řekl si, když v takovou chvíli cítíš něco takového. „Proč jsi líbala smrtelníka? Dobrý Bože, nezabíjela jsi ho, že ne?“

„Ne. Nebuď blázen. To by byla ztráta času.“ Ale nevysvětlila proč. „Nějakou dobu jsem cestovala ve skupině s jedním smrtelníkem. Rozčiloval mě množstvím otázek a nutil mě pochybovat o věcech, kterými jsem si byla nejvíc jistá. Myslím, že mě to k němu zvláštním způsobem přitahovalo, i když jsem ho měla nenávidět.“ Zaváhala, a když promluvila znovu, její šepot byl chraplavější. „Tedy, já ho nenávidím – ale ne kvůli těm otázkám.“ Zavrtěla hlavou – bylo to něco, co cítil, ale neviděl. „Ale já o něm nechci mluvit. Políbil mě, ale nedal do toho srdce, jak se u nás říká.“

„U nás se to říká taky. Ale proč tě překvapuje, že smrtelníkovi, tvému nepříteli, nebylo příjemné tě líbat?“

„Protože to nevypadalo, že bude takový. Zdálo se mi, že v něm něco cítím...“ Odmlčela se. „Mýlila jsem se, jak je mi teď jasné. Ale stejně musím přemýšlet, jestli jsem neudělala něco, čím bych ho odradila. Tak už víš, proč jsem tak zvědavá.“

V mnoha ohledech se to jevilo jako strašlivá, bláznivá věc, ale Morgan věděl, že je v jedinečném postavení a má šanci, jaká se možná už nikdy nenaskytne.

Jak hrozné to může být? pomyslel si. Kdyby mě chtěla ukousat k smrti, měla k tomu tucet jiných příležitostí. Řekl jenom: „Přibliž se obličejem ke mně.“

Udělala to a on v jejích obvykle rázných pohybech poprvé ucítil zaváhání: naklonila se k němu, ale mnohem opatrněji, než když předtím popadla jeho mužství. Nevoněla jenom po lékořici, ale taky po borové míze a jiných věcech, které se mu nedařilo rozeznat, ale žádná z nich nebyla nepříjemná.

„Ukaž mi, co jsi s tím smrtelníkem dělala.“ Morgan promluvil ještě tišeji, když teď jejich hlavy byly tak blízko.

„Říkala jsem ti, že se mu to nejspíš nelíbilo–!“

„Tiše. Je chyba moc mluvit, když se s někým líbáš. Rozptyluje to. A taky to může znamenat, že někdo někoho neúmyslně kousne.“

„Jestli mě kousneš, smrtelný chlapče, tak kousnu já tebe!“

Nevšímal si toho. „Blíž.“ A potom opatrně přitiskl své rty na její.

V první chvíli to bylo, jako by líbal ostýchavou pastýřku nebo nezkušenou komornou. Její ústa přijala jeho, jako by čekala, že ji bude krmit jako ptáče. Ale tato lehce nechutná myšlenka vydržela jen několik okamžiků; její ústa začala měknout a rty se pod těmi jeho pohybovat. O chvíli později ucítil, jak se mu její jazyk prodral přes zuby a jen tak tak se ubránil tomu, aby se hlasitě nerozesmál: zdálo se, že si Nezeru z předchozí zkušenosti přece jen něco vzala.

A jak polibek pokračoval, prohluboval se v cosi víc než pouhé zaškolování, třebaže nepadla žádná slova. Natlačila se k němu víc, třebaže je situace už tak svedla prakticky nejblíž, jak mohou dva lidé být, a potom se začala ospale, skoro až zasněně třít břichem o jeho. Krátce nato do něho začala narážet slabinami a on se přistihl, že reaguje.

O co jí jde? podivil se. Copak nechápe, co se mnou dělá? Ale chuť a pocit z měkkých úst přitisknutých k jeho byl něčím, co nějakou dobu nezažil, a až do této chvíle si neuvědomoval, jak moc mu to chybí.

Nezeru se dostala do pravidelného rytmu a využívala veškerý stísněný prostor k tomu, aby boky narážela do jeho. Kdybychom oba neměli kalhoty, napadlo ho, musel bych ji upozornit na nebezpečí, že bude vychovávat princova levobočka. Pak jako by dosáhla rozechvělého vrcholu a na okamžik ústa odtáhla. Uslyšel, jak jí dech sípá v hrdle, a vzápětí ucítil, jak jí proběhla křeč, jako by bojovala s horečkou. Když zápas ustal, zvedla ruce, vzala jeho obličej do dlaní a znovu ho políbila s důkladností, která se mu nemohla nelíbit. Potom se prsty dotkla něčeho za jeho hlavou a nenadále se lehce zaklonila.

„Tvůj meč,“ řekla tiše, skoro jako by ani nedýchala.

„Nemáme místo,“ připomněl.

„Ne, ty blázne, tvůj meč. Tvůj skutečný, pravý meč. Visí ti na zádech.“

Morgan, kterého dost ohromilo, co se právě odehrálo, její slova nechápal. „Cože?“ zeptal se nakonec.

„Pomáhá nás zaklínit uvnitř tohoto kmene.“ Najednou byla znovu rázná a vážná, jako by se právě nestalo nic zvláštního. „Ale na rozdíl od všech ostatních věcí, které nás tady drží, můžeme meč a pochvu z tvých zad sundat. Třeba tak získáme dostatek místa, abychom mohli vylézt nahoru.“

Konečně pochopil, o co jí jde. „Jestli mi ho budeš snímat ze zad, dávej pozor. Je to otcův meč a hodně pro mě znamená. Pokud ho upustíš, spadne na dno tohohle stromu a já už ho odtamtud nikdy nedostanu.“

„Důležitý není meč, ale ten, kdo ho drží,“ řekla mu. „Neměl by ses vázat k pouhým věcem. Zapři se teď nohama a lokty, abys nesklouzl dolů, až ho dám pryč.“ A s těmito slovy rozepnula přezku jeho opasku s mečem v místě, kde jím měl přepásanou hruď, uchopila pochvu oběma rukama a začala ji pomalu zvedat. Morgan zatím zabořil svá stoupací železa ještě hlouběji do vnitřku tisového kmene. Byl to zvláštní pocit – prostor za ním se pomalu rozšiřoval. Kousek ohnutého kovu zdobící konec pochvy mu roztrhl košili a škrábl ho do krku, jak klouzal vzhůru, ale nakonec se jí podařilo jej uvolnit. Opatrným manévrováním opasek znovu zapnula tak, že mu teď meč visel podél těla pod paží.

„Zatlač nahoru,“ řekla. „Pomalu.“

Otíral se o ni i o vnitřek kmene, ale udělal to. Podařilo se mu zvednout se o několik šířek prstu a Nezeru vytáhnout s sebou, přičemž ho překvapilo, jak je lehká. I ona se zapírala, pomáhala mu lokty, koleny a chodidly, dokud se nezastavili, pořád ve stejné pozici, ale uvnitř kmene o něco výš. Nato ho překvapila, když se k němu naklonila a políbila ho, příjemným a rychlým kontaktem svých rtů s jeho, který trval jen několik okamžiků.

„A znovu, můj smrtelný spojenče,“ řekla. „Kousek po kousku, až se vysoukáme nahoru.“

Morgan se opřel nohama, zatlačil na vnitřek tisu a zvedl se kousek výš. Nezeru dělala, co mohla, aby se pohnula s ním.

Takto se po kouscích posouvali nahoru snad celou hodinu. Po každém pohybu se zastavili a poslouchali zvuky zvenčí dřevěného vězení. Nakonec Morgan uviděl, jak Nezeřinu bledou tvář zalévá modré měsíční světlo, a poznal, že jsou skoro nahoře. Byl vyčerpaný, nohy se mu třásly a bolely ho.

Nezeru se pohotově rozhlédla po okolí, uchopila nerovný vršek mrtvého kmene oběma rukama a vytáhla se z něj na jednu z ještě žijících větví tisu. Pomáhala mu, až seděli na silné větvi oba bok po boku.

„Máš dost síly na šplhání?“ zeptala se ho.

„Na šplhání?“ Všechny končetiny se mu třásly.

„Byl to tvůj nápad, smrtelníku. Nechceme putovat po zemi, kde nás obětníci můžou zahlédnout nebo narazit na naše stopy. A nemůžeme sedět tady, kde jsme na ráně. Nastal čas šplhat – řekla bych, že nejdřív na tamhleten rozložitý strom.“

A aniž počkala na jeho odpověď, přelezla po větvi jako veverka – nebo Čikrí, nutně napadlo Morgana – a přeskočila na další slušně velkou větev dubu, který se svými ratolestmi tisu téměř dotýkal. Morgan se zhluboka nadechl, udělal znamení Stromu a skočil za ní. Nebylo to daleko, ale jen zásluhou měsíců lezení se na větev dostal, aniž se ztrapnil a možná nebezpečně spadl; musel se jí držet oběma rukama, dokud se na ni nevyhoupl nohou.

„Šplháš jako medvídě,“ řekla a začala prolézat rozkošatělý dub. Morgan si povzdechl a pustil se za ní.

V půlnočních hodinách pokračovali v lezení ze stromu na strom. Když unavený Morgan občas zlehkovážněl, Nezeru ho na to upozornila, aniž zvýšila hlas. Povzbuzovala ho dál a dál, až se od věže Natažené ruky vzdálili přinejmenším půl lígy. Když usoudila, že jim od obětnických hlídek konečně nehrozí nebezpečí, počkala, až ji Morgan dostihne, a ukázala dolů na skalku, která mu připomněla místo, na němž se poprvé setkal s RíRí.

„Je v ní díra,“ pošeptala. „A možná dost velká, abychom se v ní mohli schovat.“

„Dost velká pro hady,“ podotkl, i když byla příliš velká tma, než aby toho moc viděl. „Anebo levharty.“

„V tomto lese levharti nejsou,“ řekla. „Ani nikde na sever od velké jižní pouště. Nikdy jsem tady nebyla, ale vím to. Co vás ve smrtelnických městech učí?“

„Proč si myslíš, že jsem své učitele poslouchal?“ odvětil, ale představa, že by si konečně mohli odpočinout, jeho podrážděnost zmírnila. Následoval ji, ale jedna noha mu při sestupu několikrát sklouzla. Když se dostali dolů, sedl si na vystouplý kořen a rychle odhalil důvod.

„Ztratil jsem jedno stoupací železo!“ Vstal. „Musím se vrátit a najít je.“

„To bys byl blázen,“ namítla. „Ledaže bys věděl, kde spadlo.“

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Všiml jsem si toho až teď.“

„Tak to by stačilo. Zapomeň na to. Prohlédněme si tu díru – nebo jeskyni. Mám obrovský hlad.“

Morgan se jí nechal dovést ke skalce. Nezeru, o níž věděl, že má lepší oči než on, si klekla na všechny čtyři a nahlédla dovnitř.

„Kdysi tady něco bylo,“ poznamenala. „Ale myslím, že nějakou dobu už není.“ Vlezla dovnitř.

Morganovi se ulevilo, když zjistil, že puklina je větší, než se zvenčí zdálo, a dost vysoká, aby v ní mohl sedět, když se maličko skloní. Neviděl nic než kus tmavě modré oblohy v horní části otvoru. Rozprostřel na zem svůj plášť a nachystal se, že se uloží ke spánku. Pak ucítil na šíji chladivou ruku.

„Jsi pozorný. U smrtelníka bych něčemu takovému nevěřila.“

„Co?“ Nepatřilo to k jeho nejduchaplnějším odpovědím, ale nechal svou duchaplnost daleko vzadu, někde na okrajích Da’ai Chikiza. „Pozorný?“

„Sama bych si bez rozmýšlení lehla na zem. Jsme tak naučení. Ale jestli máme nasytit můj hlad, takhle je to lepší.“

Morgan pořád ještě nechápal. Toužil se něčeho najíst, ale v tuhle chvíli chtěl hlavně spát. Jestli si chtěla lehnout na plášť k němu, neměl námitky, ale doufal, že sebou ve spaní nebude moc házet. Byl to den plný zmatků a jemu to moc nemyslelo. Chystal se jí to vysvětlit, když ucítil, jak mu rukou sklouzla z boku po hrudi, až se zastavila u tkanic jeho kalhot a začala je rozvazovat.

„Co to děláš?“ zeptal se, ačkoli i přes únavu se odpověď zdála být dost jasná.

„Říkala jsem ti, že mám hlad. To, jak jsi mě líbal a třel se o mě, ve mně probudilo prudkou, divokou chuť.“

Slyšel, jak se zbavuje oblečení, a tupé cvaknutí, se kterým odhodila svou zbroj. Okamžik nato byla s rozvazováním jeho kalhot hotová.

Ukazovalo se, že putování s nepřítelem na život a na smrt bude složitější a nepředvídatelnější, než by Morgan čekal, ale když se k němu Nezeru přitiskla a on ucítil u boku hebkou chladivost jejího těla, únava jako by ho začala opouštět.

„Aha,“ řekla. „Takže ne všichni smrtelníci prchají před dotekem hikeda’yaské ženy.“

Škubl sebou. „Nezacházej se mnou tak hrubě. Už jsi mě přesvědčila.“

Ze začátku se do toho pustila s vojenskou úporností, jakou by ji naučil spíš mistr zbrojíř než milenec – a třeba to tak bylo, napadlo ho – ale brzy si začala nacházet vlastní cestu, vydávat se mu s potěšením, které působilo nelíčeně. Byla jen bledá, pohybující se postava, někdy pod ním, někdy nad ním, a jemu nedělalo potíže zapomenout, kdo je ona a kdo je on.

Když milování završili, leželi ve svém těsném úkrytu a popadali dech, zbrocení potem, nedala se odbýt a chtěla, aby to zkusili znovu – ještě dvakrát. Na konci, když spolu leželi propletení v takové změti nahých údů, že vyčerpaný Morgan ve tmě skoro nedokázal poznat, kde končí on a začíná Nezeru, naposledy ho políbila. Bylo to jemné, dlouhé zkoumání, v jehož závěru jako by se u ní projevila zdráhavost.

„Byl to,“ řekla – velice tiše, možná proto, že mluvila sama na sebe, nebo proto, že se pořád obávala obětnických vojáků někde v blízkosti – „velice zajímavý den.“

Morgan by souhlasil, kdyby měl sílu. Místo toho o pouhých pár okamžiků později usnul s hlavou na jejím ňadru a tichým šelestem jejího srdce v uchu.

znak

Qina si vynutila zastávku, aby se Tipalak mohl napást řídké trávy. Nedávný sníh se už skoro rozpustil a beran si spokojeně hledal mezi zbývajícími bílými fleky potravu. Falku, Snenneqův větší oř, si příležitost k naplnění žaludku nenechal ujít nikdy a začal škubat žlutou trávu ještě dřív, než mladý troll stačil sesednout.

Došel k místu, kde Qina dál seděla na Tipalakově hřbetu. Dovolila mu přijít blíž. Zápasila s hněvem, o němž věděla, že ve skutečnosti vinu za něj její snoubenec nenese.

„Proč se na mě díváš těma tmavýma, smutnýma očima,“ zeptal se jí vyčítavě. „Jsou jako dírky po vyčurání ve sněhu.“

„Jako obvykle víš, jak se vlichotit ženskému srdci.“

Letmo se usmál.

„Nemyslel jsem to tak, moje milá – ne tak docela – ale díváš se na mě, jako bys mě nejraději podpálila.“

„Pátrali jsme celé dny, Snennequ! Pronikli jsme po okraji tohoto starého sithijského města daleko, schovávali jsme se před nornskými hlídkami a málem nás chytili tolikrát, že to ani nedovedu spočítat. Kdy si přiznáme, že tady Morgana nenajdeme? Jestli je přímo v tom pobořeném městě, nedostaneme se k němu, když je tam tolik nepřátel. A lesy jsme pročesali z jednoho konce na druhý, aniž bychom po něm našli nějakou další stopu.“

„To ty jsi říkala, že po něm musíme pátrat!“

„Ne, já jsem řekla, že bychom měli odnést zprávu o tom, co se tady stalo, na jih. Ty jsi prohlásil, že nemůžeme chudáčka prince Morgana nechat o samotě.“

„A můžeme? Nemá nikoho jiného, kdo by se o něho postaral, kdo by mu pomohl.“

Qina se zhluboka nadechla. „Jsi chytrý a silný, můj milý Snennequ. Nikdo by o tobě nemohl mít lepší mínění než já – dokonce ani ty sám, a to něco znamená. Ale jsi paličatý jako beran s opruzeným kopytem. Když se na něco upneš, nedáš se od toho odtlačit ani odtáhnout, i když je jasné, že to prostě nepůjde. Myslíš si, že tobě a Morganovi je souzeno stát se druhy, jakými byli můj otec a jeho přítel, král Simon. To je sice hezké, ale nemůžeš ignorovat všechno ostatní.“

Malý Snenneq zahodil klacík a vypadalo to, že se chystá říct něco opravdu nepříjemného. Qina cítila, jak se jí oči zalévají slzami, i když vnímala spíš hněv než smutek. Ale okamžik nato Snenneqův kulatý obličej posmutněl.

„Jsem paličatý. Máš pravdu, tak jako často,“ řekl.

„Tak jako vždycky,“ odvětila, ale nasadila mírnější tón, aby to vyznělo spíš jako žert. Přemítala, že je vzácnost, když muž z jejího lidu, anebo muž obecně, dokáže uznat své chyby. „Víš mnoho věcí, které já neznám, můj milovaný, jenže žiješ na hoře Možnost, jak s oblibou říká můj otec. Já jsem tady dole v údolí Nutnost.“

Pomohl jí slézt z Tipalakova širokého hřbetu a sedli si spolu na zem, proti sobě. „Co navrhuješ?“ zeptal se.

„Kéž bych nějaký návrh měla. Vím jenom, že nemůžeme pokračovat takhle, ukrývat se před nepřáteli, ale zůstávat v jejich blízkosti, to všechno s velice chabou nadějí na Morganovo nalezení. A viděli jsme velkou nornskou armádu mířící na jih – tam, kam šli moji rodiče.“

„Chceš jít na jih, do Erchesteru a na hrad?“

„Chci jít domů.“ Než mohl začít protestovat, zvedla ruce. „Vím, že to nejde – zatím ne. Dali jsme sliby, některé vyřčené, některé jenom chápané. Ale po pravdě řečeno, co tohle všechno pro nás znamená? Vydali jsme se na svatební cestu, ale místo toho jsme se nějak ocitli uprostřed války. Ano, ze všeho nejraději bych se otočila a zamířila zpátky k Yiqanuku, abychom mohli se svými berany dojet domů do krásného, vysokého Mintahoqu a žít životem, který jsem chtěla.“ Zavrtěla hlavou. „Jenže to by byla zrada toho, kvůli čemu jsme sem přišli. A taky nemůžu jít domů, když nevím, že moji rodiče jsou v bezpečí.“

„Samozřejmě.“ Snenneqovo čelo se zamyšlením svraštilo. „Dobrá. Předložím ti návrh.“

„To už jsi udělal. Proto jsem v takové situaci. Myslím, že Yutu, syn krejčího, by mě tak daleko od domova neodvedl.“

Snenneq sebou škubl. „Ošklivý Yutu. Nezasloužil si tě, a tvoji rodiče ho nikdy neměli rádi. Ale jestli mě chceš zranit, budu ti muset připomenout, že jsi nebyla zdaleka jediná, která by byla hrdá, kdyby mohla Malého Snenneqa nazvat svým ‚nukapikem‘.“

Zasmála se, upřímně pobavená. „Vychrtlá Merewa? Ta, která vypadá jako otep klestí? Hodně štěstí, až by ses s ní chtěl v noci ve své jeskyni zahřát.“

Snenneq další ostrou odpověď polkl.

„Pojďme vyhlásit příměří. A dovol, abych ti předložil návrh – ne, nápad.“

„Pokračuj.“

„Neprošli jsme město po celé délce. Většina zřícenin tady na severním konci je pryč, sebrala je povodeň – viděla jsi ty velké kameny v řece – ale můžeme jít ještě o něco dál, abychom měli obhlédnuté všechny cesty do města a ven. Pojeďme ještě kousek na sever, za poslední brány města, a jestli ani tam nenajdeme žádné Morganovy stopy, vydáme se za tvými rodiči na jih.“

Bylo to, co chtěla, ale pořád to znělo jako porážka – jako kapitulace. „Co jiného můžeme dělat?“ promluvila nakonec.

„Doufat,“ řekl. „Tak se mnou ještě chvíli zůstaň, má lásko, na hoře Možnost.“

V pozdějších hodinách dne projeli většinu Snenneqem navržené oblasti, aniž se dozvěděli něco nového. V chladném, zimním větru dostávali berani i jejich jezdci žízeň.

„Zajeďme s nimi k řece,“ navrhla Qina. „Měli bychom být dostatečně daleko za hlídkami, aby to bylo bezpečné.“

Neujeli ze svahu ani sto loktů k řece, když se Snenneqův obrovský beran prudce zastavil, zavrtěl hlavou a popuzeně zafuněl. Ani Qinino zvíře ho nechtělo obejít.

„Něčeho se lekl,“ řekla.

„Falku se nelekne ničeho!“ Ale na Snenneqovi bylo vidět znepokojení. Uvázali berany ke stromu v hustém křoví a mlčky se opatrně kradli po svahu níž. Když byli skoro dole, Snenneq položil Qině ruku na záda. „K zemi,“ zašeptal.

„Vidíš něco?“

„Tiše.“ Když si oba klekli, plazili se dál dolů, až uviděli ohyb T’si Suhyasei, lesknoucí se jako staré stříbro. Zamířili k mohutnému dubu, jehož kořeny sahaly nad zem do výšky kolen – přinejmenším pro trolly – a opatrně přes ně vyhlédli.

Pod nimi něco hrabalo v blátě u břehu řeky. Viděli, jak do vzduchu vyletují chuchvalce bahna. Ale nebylo vidět nic, co hrabe.

„Co to je?“ zašeptala Qina.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Snenneq. „Budeme se dívat.“

Krátce nato se z díry něco vynořilo. Qina si v prvním okamžiku myslela, že je to krysa, hraboš nebo nějaké jiné hrabavé zvíře, drobné a zablácené. Poté se tvor otočil zpátky k díře a krátce nato vyšlo za ním na břeh řeky několik dalších malých, ušpiněných tvorů. Většina z nich byla přikrčená, ale někteří skutečně stáli vzpřímeně, a Quina překvapením otevřela ústa, když pochopila, co vidí. Někteří tvorečci na sobě měli cosi, co vypadalo jako cáry oblečení.

„Qinkipo ze sněžných plání, jsou to boghanici?“ promluvila tenkým, ohromeným hlasem. „Opravdu je vidím?“

Snenneq si zakryl ústa rukou, aby jí ukázal, že má být zticha. Qina, která se s boghaniky ještě nikdy nesetkala, si uvědomila, že opatrnost je na místě, neboť brzy se ukázalo, že jich není jen pár. Drobní, lidem podobní tvorové, jimž lidé říkali bukkeni nebo někdy „zemní skřeti“, se teď z díry přímo rojili. Otvor v měkkém bahně na břehu řeky se s vynořením každé skupinky maličko zvětšil, až byl široký jako ústí obrovského hrnce. Tvorečkové se hemžili po břehu a soudě podle cvrlikavých zvuků, které vydávali, vysokých tak, že je Qina skoro neslyšela, se spolu vášnivě hádali.

Cítila, jak jí při tom pohledu projela vlna odporu. Neznepokojovalo ji to, že jsou malí, oškliví a špinaví, třebaže pro ně tohle všechno platilo. Ani jejich pověst, že v houfech přepadají a zabíjejí lidské pocestné. Šlo spíš o to, jak moc se rukama, nohama a dokonce i kousky potrhaného oblečení viditelného pod bahnem podobají lidem. Několik jich drželo zbraně, primitivní oštěpy vyrobené z klacíků a odštěpků kamene. Někteří byli o tolik menší než ostatní, že to určitě byly ženy nebo snad dokonce děti.

Jak se dívala, jeden z boghaniků se otočil a zahleděl se do svahu k místu, kde se ona a Snenneq schovávali. Zahlédla v umazané, zcuchané houštině vlasů a vousů třpyt očí. Na rozdíl od ostatních skřetů držel tento tvor v rukou dlouhou kovovou čepel – něco, co vypadalo jako zrezivělé zbytky dýky.

Snenneq jí poklepal na ruku, a pak jí gestem naznačil, že by se měli stáhnout. Udělali to, pomalu vylezli po svahu zpátky nahoru. Qina neustále čekala, že za sebou uslyší cupitání drobných nohou nebo pronikavé vypísknutí, až si jich jeden z nich všimne a spustí poplach, ale nedolehlo k ní jedno ani druhé. Po dlouhé chvíli plné strachu se vrátili do křoví k Falkovi a Tipalakovi.

„Co tady dělají?“ zeptala se tiše, když berany odvazovali. „Přece nikdy neopouštějí sever.“ Věděla, že od hranic jejich země, Yiqanuku, byli boghanici vyhnáni před mnoha stoletími ve slavném střetu, jemuž trollové říkali „Bitva o úžlabiny.“ Dnes se na ně vzpomínalo především ve varovných historkách, které qanučtí rodiče vyprávěli dětem, jež se rády toulají.

Snenneq přikývl, ale odpověděl, až když znovu seděli na beranech a nechali břeh řeky kus dole pod sebou. „Kuyu-kun, Hlas Snícího moře, s námi hovořil o snech, které všechny jeho proměněnce sužují, vzpomínáš? Že je volají, aby přišli sem na konec všeho.“

„Ano, ale jeho lidé jsou Tinukeda’ya.“

„Začíná mi vrtat hlavou, kolik tvorů nejsou Tinukeda’ya,“ odpověděl. „Vzpomínáš na ghanty? A v řece jsme viděli taky kilpu, jak mířila na sever, stejně jako Kuyu-kun a jeho kopáči. Kilpy jsou v této oblasti naprosto neznámé – ale teď tady jsou. Vypadá to, že všechny je přitahuje totéž.“

„Tak ty si myslíš, že sny, o kterých mluvil Kuyu-kun, přivolaly i tyhle skřety? Ale to by znamenalo...“

„Že i oni jsou Tinukeda’ya.“ Zavrtěl hlavou. „Je toho víc, než dokážu pochopit. Jak bych si přál, aby tady byl tvůj otec!“

„O nic víc než já.“ Dovedla svého berana k řadě vysokých stromů korunujících vršek mírného stoupání. „Přemýšlím, jestli bychom se teď neměli otočit a odjet odsud co nejdál. Podle starých vyprávění se ty bestie můžu objevit kdekoli, obzvlášť když na zemi nad sebou zaslechnou kroky.“

„Ještě víc než tvého otce bych tady s námi chtěl mít jeho vlčici Vaqanu,“ prohlásil Snenneq. „Můj Falku je statečný a oddaný, ale proti boghanikům by moc platný nebyl, leda že by na nějaké padl a rozmačkal je. Ale myslím, že Vaqana by udělala s celou tou bandou krátký proces, a ještě by si to moc užila.“

„Možná ano,“ uznala, „ale to je...“

Čekal, až to dořekne, ale zůstala zticha, zatímco jejich zvířata stoupala k linii vysokých stromů. „Qino?“ zeptal se nakonec.