Pustovníkov závet

J. B. Bohuslavský
(Jozef Buday)

Obrázok z dávnej slovenskej minulosti

Obálka: Paul Gustave Doré - Hermit 1877

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-132-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-133-6 (MOBI)

I.

Padací most Hlohovského hradiska spustil sa a veľkým rachotom práve vtedy, keď raňajšia zora ohlasovala východ slnka. Dupot konských kopýt na mostniciach oznamoval, že z hradiska vychádzajú jazdci. Boli traja. I pri slabom svite bolo možné rozoznať, že z jazdcov len dvaja sú vo výzbroji. Tretí, odetý do hrubého čierneho habitu, opásaný remeňom, na nohách sandále a holohlavý, divne sa vynímal pri dvoch vyzbrojených. Ale aj výzbroje boli veľmi rozdielne. Jeden z jazdcov mal krúžkovitý pancier, očividne orientálnej výroby, prepásaný hrubým remenným opaskom, vybíjaným striebornými plieškami rozličného tvaru a lesknúcimi sa v rannej zore. Z opasku mu visel dlhý, obojstranný ostrý meč v koženej pošve, s rukoväťou, ozdobenou striebrom. Pod rukoväťou, rovno s čepelom, bola záštita, dávajúca meču podobu kríža. Hlavu mal pokrytú železnou prilbou, vykutou z jedného kusu plechu. Spod prilby splývali dlhé, ako uhoľ čierne vlasy až na ramená. Z prilby vyčnievalo sokolie pero. Otužilá tvár, s čiernou, na krátko pristrihnutou bradou a fúzami, prezrádzala odhodlanosť, bojovnosť, ba akoby aj surovosť. Len v hlbokých očiach zračila sa akási mäkkosť. Tu zaiste výchova a prostredie života miernili dravosť prírody.

Jazdec na ľavom rameni vodorovne držal dlhú kopiju, s hrotom listovitého tvaru. Plecia mal zahalené plášťom, ktorým ranný vetrík len slabo povieval, keďže cez plecia šikovne prehodený luk a tulec so šípami pevne pridržiaval plášť na jazdcovom chrbte. Výzbroj tohto jazdca bola dokonalá a prezrádzala zámožnosť bojovníka.

Druhý jazdec bol oveľa chudobnejšie vyzbrojený. Namiesto panciera mal po kolená siahajúcu suknicu, prepásanú širokým opaskom. Prsia mal chránené koženými lupienkami, zošitými na spôsob rybích šupín. Spoza opasku vytŕčala rukoväť vojenného noža. Po boku namiesto meča opáľal sa mu striebrom vybíjaný topor, uprostred guľatý nodus s otvorom pre toporisko, z ktorého na jednu stranu otváralo sa široko do trojhranu ostrie, kým na druhej strane vyčnieval obuch. Ostatná výzbroj tohto druhého jazdca, kopija, plášť, luk, tulec so šípmi podobali sa výzbroji prvého, len kopija bola kratšia, očividne staršieho pôvodu. Namiesto prilby na hlave mal kožušinovú čapicu s orlím perom. Vlasy a fúzy mal plavé. Tvár s dlhou jazvou na pravom líci a oči prezrádzali surovú, ničím nemiernenú bojovnosť.

Jazdci pomaly schádzali z hradiska svahom do údolia, v ktorom medzi stromami len kde-tu zablysla sa čistá hladina Váhu. Strmou, najkratšou cestou zamierili k rieke, aby hore tokom rieky pokračovali neurovnanou cestou, tiahnucou po brehu Váhu.

Ponáhľajú sa do Trenčianskeho hradu, aby mocnému hradnému pánovi, županovi Vencelínovi odovzdali posolstvo Bystrislava, prepošta nitrianskej kapituly a pána Nitrianskeho hradu. Odkazy niesol otec Andrej-Svorad, mních Zoborského kláštora. Sprevádzal ho Bogoboj, veliteľ vojenskej posádky Nitrianskeho hradu. Túto jeho hodnosť prezrádzala jeho bohatá výzbroj. Pán Hlohovského hradiska, Konec, poslal s nimi aj jedného zo svojich bojovníkov, Stradoslava, aby pred trenčianskym županom prisvedčil, že aj Konec pripojuje sa k Bystrislavovmu posolstvu a súhlasí s ním.

Jazdci zišli k brehu na cestu, vydupanú konskými kopytami a kolesami kár. Cesta miestami zabiehala i do koryta Váhu. Bolo leto a tak kraje koryta rieky boli suché. Cesta bola hodne široká. Jazdci pohodlne mohli ísť v jednom rade. Aby zahnali dlhú chvíľu, rozhovorili sa.

Bogoboj ozval sa prvý:

- Otče, či aj hrdý trenčiansky župan, Vencelín, tak ochotne pridá sa k nášmu pánovi, Bystrislavovi, ako hlohovský župan, Konec?

- Dúfam, že hej. Veď ináčej nebol by prijal posolstvo, ktorým ma poveril náš pán, - odpovedal mních.

- Daj, Bože, aby tak bolo, - vzdychol si Bogoboj.

- Bude. Vnútorný hlas mi šepká, že iste bude. Vencelín je rozumný a svoj ľud miluje. On pochopí, že výdobytky nášho kniežaťa, šľachetného Rastislava, a dedičstvo našich svätých otcov, Cyrila a Metoda, možno zachrániť len tak, keď urobí, čo žiada od neho náš pán, Bystrislav. Vencelín je hrdý, to je pravda, ale, ako rozumný človek, nahliadne, že pripojením sa k dielu svoje panstvo nestratí, ba upevní si ho tým.

Bez slova, ba s akýmsi výrazom neporozumenia na tvári počúval tento rozhovor tretí jazdec, Stradoslav. Bogoboj spýtal sa i jeho:

- Aká je tvoja mienka, Stradoslav?

Tohoto otázka stihla nečakane. Zmiatol sa, potom však s vrodenou úprimnosťou prostého muža odpovedal:

- Ja o veci nemôžem usudzovať. Veď vlastne ani neviem, o akom dedičstve to hovorí dobrý otec Andrej-Svorad. Počul som síce o kedysi veľkom našom kniežati, Rastislavovi, aj o svätých otcoch, Cyrilovi a Metodovi, počul som aj to, že veľké veci vykonali pre našich predkov, ale viacej neviem o tomto.

- A nedivte sa tomu, - pokračoval o chvíľu, akoby na ospravedlnenie. - Ešte ako malý chlapec bol som prijal svätý krst na Devíne. Bolo to v čase, keď veľký župan Poznan začal budovať na Dunaji poniže starého Devína nový, veľký hrad. Môj život od mladosti plynul v bojoch a na divých honbách na turov alebo divých kancov. Zaiste ste počuli, že župan Poznan je dobrým, ba vychýreným bojovníkom a lovcom. Zunoval som ten hlučný život na jeho hrade. Zo tri roky uplynuli, čo som prešiel do služieb nášho pána v Hlohovskom hradisku.

- Nedivím sa tomu, syn môj, - hovoril ticho a vážne mních, otec Andrej-Svorad, - že nepoznáš dostatočne náuku Pána nášho, Ježiša Krista. Naši praotcovia prijali krst od kňazov, ktorých reči nerozumeli. Preto ich aj nazvali Nemcami. Navonok boli kresťania, v duši a srdci však i naďalej ostali pohanmi. Aj ich život bol pohanský. Dobre to vycítil náš Bohom nadaný knieža, Rastislav. On chcel, aby jeho ľud bol nielen navonok kresťanský, ale aby bol v Kristovej viere dostatočne vyučený, a aby podľa nej aj žil. Preto rozhodol sa povolať učiteľov, ktorí by ľud vyučovali v našej, zrozumiteľnej reči. Rím, ku ktorému sa najprv obrátil, nemal takých. Poslal mu ich potom cisár z Byzancie. Boli to svätí otcovia, Cyril a Metod. Títo vyučovali našich otcov a pretvorili ich na kresťanov nielen navonok, ale i v duši. Ba od apoštolského v Ríme vymohli si dovolenie omšu svätú a iné bohoslužby konať v našej reči. Naši otcovia tešili sa tomu veľmi. Temer všetky naše kmene stali sa opravdivými vyznávačmi nášho Spasiteľa, Ježiša Krista. Pohanstvo skoro celkom vymizlo. Ale žiaľ, - vzdychol si muž Boží zhlboka, - radosť našich otcov netrvala dlho. Už nástupca dobrého Rastislava, synovec a zhubca jeho, po sláve bažiaci Svätopluk, zničil veľké dielo Rastislavovo, vybudované za pomoci svätých otcov, Cyrila a Metoda. Svätopluk, aby si naklonil Nemcov, po smrti Metodovej vyhnal jeho učeníkov z vlasti. Odvtedy našská bohoslužba udržala sa len v kláštoroch, u nás na Zobore, na Vyšehrade, aj na Nitrianskom hrade, v kostole, ktorý vybudoval náš knieža Pribina a ktorý bol prvým kresťanským kostolom u nás. Náš pán, Bystrislav, so svojou kapitulou silne sa pridŕža podania otcov. Nerozvážny, ba pomýlený skutok Svätoplukov mal veľmi zlé následky. Tento jeho mylný krok hodne prispel i k zániku našej slobodnej otčiny, ktorú Mojmír a Rastislav za veľkých obetí vybudovali. Teraz tieto zlé následky treba nám, nakoľko možno, napraviť. Preto ideme s posolstvom k mocnému Vencelínovi. Tebe, syn môj, Bogoboj, je to známe, a ty, syn môj, Stradoslav, to počuješ hneď, len čo dôjdeme na mocné Trenčianske hradisko. Najsmutnejším následkom pomýleného kroku Svätoplukovho je zaiste to, že odvtedy kresťanstvo u nás upadá. Niet dostatok kňazov, ktorí by ľud dobre vyučovali. I ty, syn môj, Stradoslav, si obeťou toho. Preto som povedal, že nie div, keď Kristovu náuku dostatočne nepoznáš: Ale tento nedostatok musíš sa usilovať odstrániť, nahradiť.

- Otče, milerád tak urobím, len aby som mal príležitosť, - odpovedal skromne Stradoslav.

- Pravdu máš, otče, - ozval sa Bogoboj, - že kresťanstvo upadá. Ba povráva sa, že ľudia kde-tu vracajú sa k pohanstvu.

- Hej, i keď veľmi málo, ale nájdu sa takí nešťastlivci, najmä v horách, - odpovedal Andrej-Svorad. - V údoliach niet takých blúznivcov, lebo prísny zákon, ktorý každému, kto sa verejne a tvrdošijne pridŕža pohanstva, ba aj tomu, kto o takomto vie a neprezradí ho, hrozí trestom smrti, odstrašuje ľudí od pohanstva.

- Na hone v Bielych Karpatoch, v údolí Myjavy, navštívili sme vladykov, o ktorých župan Poznan hovorí, že sú v tajnosti pohania. Skúsil som ich. Naoko nás síce vľúdne prijali, ale z očí som im aj ja, neskúsený, vyčítal nenávisť, ktorú som si nevedel vysvetliť. Župan Poznan vysvetľoval túto nenávisť ich pohanstvu, - poznamenal Stradoslav.

- Aj o pánovi Tematína, hľa, sa to povráva, - povedal Bogoboj a zraky všetkých obrátili sa na pravo, kde na vysokom vrchu vypínal sa hrad menších rozmerov.

- Pochybujem o tom, - odpovedal otec Andrej-Svorad, - veď i nedávno bol v Nitre, navštívil náš kláštor a pobožne sa zúčastnil všetkých služieb Božích.

- Never mu, otče, to je stará líška, v ktorej sa ťažko vyznať, - bránil svoju mienku Bogoboj.

- Nesúď, synku, - mierne napomínal otec Andrej-Svorad, - aby si nebol sám súdený, ako nám to povedal Spasiteľ.

Potom mních rozhovoril sa o kresťanských cnostiach, najmä však o láske k ľuďom, ako to učil slovom a ešte väčšmi príkladom Syn Boží. Slová mníchove plynuli ako potôčik z horského pramienka. Obaja bojovníci lpeli na jeho ústach a prijímali jeho slová ako žížnivý občerstvujúci nápoj. Najmä Stradoslav. Bolo to preňho všetko nové. Rehoľníkove slová porovnával v prostej mysli svojej s dovtedajším svojím životom, stráveným v divých bojoch a hlučných hostinách. Nijako si to nevedel zrovnať, no, jednako veľmi ho to zaujímalo a za svet nebol by premeškal čo i slovíčko zo vzácneho ponaučenia. Preto veľmi ho mrzelo, že dosiaľ široká cesta začala sa úžiť. Viedla totižto popod strmú skalu, vybiehajúcu až do samého Váhu tak, že bystré vlny myli jej úpätie. Museli sa prebrodiť cez plytké riečište. Bogoboj išiel prvý, mních za ním a Stradoslav uzavieral rad. Otec zamĺkol. Keď prebrodili riečište a zase vyšli na cestu, akosi mimovoľne obzreli sa nazad na vyčnievajúcu skalu.

- Tá skala je akoby stvorená na hradisko, - poznamenal Stradoslav.

- Aj bol tam hrad, Beckovom ho menoval okolitý ľud, - poučoval Bogoboj Stradoslava. - Asi pred dvoma rokmi vypálil ho až do základov mocný pán trenčiansky, Vencelín. Tak potrestal vraj pána hradu, menom Becha, ktorý sa verejne priznával k pohanstvu. Hľa, ešte vidieť spálené trámy na temeni skaly. Becha od toho času niet. Ľud všeličo povráva o ňom. Niektorí hovoria, že ho vraj čerti za živa do pekla vzali. Ja tomu však neverím. Skôr sa mi zdá byť pravdivou tá zvesť, ktorá hovorí, že vrhol sa vraj zo skaly do Váhu, keď videl zničený svoj hrad. Sú i takí, čo tvrdia, že Vencelínoví bojovníci ho hodili do rieky, aby tam biedne zahynul. Jeho služobníctvo potom, keď prijalo krst, Vencelín prijal na milosť a zaradil medzi svoje služobníctvo na Trenčianskom hrade.

Pozornosť jazdcov vzbudil zrazu neočakávaný zjav: Na druhej strane Váhu, priamo oproti Beckovskému hradu, na vrchu, zvanom Stráž, vyšľahli jeden za druhým tri plamene. Prekvapený otec Andrej-Svorad zvolal:

- Čo to má znamenať?

- Otče, - odpovedal s úsmevom Bogoboj, - dosiaľ si nás ty poučoval o veciach náboženských, toto však je vec vojenná, o ktorej ťa zas ja poučím. Tam je prvá stráž Vencelínovho hradu na pravej strane Váhu. Čochvíľa príde nám do cesty takáto stráž i na tejto, ľavej strane Váhu. Hentá rozostavená je tam preto, lebo z toho vŕšku vidieť všetky okolité hrady: Hlohovec, Tematín, Trenčín a, kým stál, i Beckov. Tie tri plamene boli znamením pre stráž tu na ľavom brehu Váhu, ako i pre Trenčiansky hrad, že sa približujeme, a keďže boli tri, to znamená, že ideme s priateľským úmyslom.

Otec Andrej-Svorad sa zamyslel. O chvíľu sa ozval:

- Tu pri Stráži majú byť kdesi dve, teraz už opustené, osady: Bohuslavice a Haluzice.

- Sú, - povedal Stradoslav, - chodil som už tadiaľ s terajším mojím pánom.

- Vidíte, naši pohanskí ešte predkovia tam prinášali po prvom jarnom zahrmení obete: v Bohuslaviciach Paromovi a Veles-turovi a v Haluziciach Vesne za hojnú úrodu zemskú a za požehnanie na statku. Pôsobením sv. otcov, Cyrila a Metoda, zanikli tie osady. Daj Bože, aby nikdy viacej neožili. Počúvam, že Vencelín na haluzickom vŕšku, ktorý opanúva celé okolie, chce vystavať kresťanský chrám.

V tom cesta odbočila od riečišťa do hustého lesa. Otec Svorad zatíchol, lebo z húšťavy lesa ozvalo sa zlovestné vytie, ktoré po malých prestávkach opakovalo sa vždy silnejšie na znak, že sa približuje.

- To sú vlci, - poznamenal Bogoboj a už aj siahal po luku, aby ho sňal.

- Nie vlci, Bogoboj, - odpovedal Stradoslav akosi hanblivo, akoby sa bál poučovať takého rytiera, ako Bogoboj, - to je len jeden vlk. Ale musí to byť pekný kúsok.

- A odkiaľ to vieš? - spýtal sa Bogoboj.

- Po vytí. Mám v tom už dobré skúsenosti.

A skutočne: v tom sa už aj vynoril z húšťavy statný vlk. Stradoslav bleskurýchle sňal luk, namieril, a vlk, hrozne zarevúc, trafený do hlavy, roztiahol sa po ceste.

Keď došli k nemu, Bogoboj nevedel zatajiť svoj obdiv:

- Pravdu máš, Stradoslav, je to pekný kus.

Stradoslav vytiahol spoza pása vojenný nôž, pristúpil ku kŕčovite sa zvíjajúcemu vlkovi, aby ho doklal a kožu odral. Bogoboj, zbadajúc jeho úmysel, povedal:

- Nechaj, Stradoslav. Dlho by sme sa s tým bavili. Pred západom slnka musíme byť na Trenčianskom hrade.

Otec Andrej-Svorad mlčky počúval rozhovor bojovníkov a hľadel na medzitým skapatého už vlka. Na jeho tvári odrážal sa úžas: čo, keby takáto beštia napadla bezbranného človeka. Bogoboj, akoby bol vyčítal jeho myšlienky, lebo povedal:

- Otče, keď je s nami strelec, akým je Stradoslav, nemusíme sa báť ničoho. Ani čerta, - dodal po chvíli.

- Nespomínaj zlého ducha, synu, - odpovedal otec Andrej-Svorad vyčítavo, ale aj láskavo. - Ináčej proti zlému duchu ja mám oveľa lepšiu zbraň, ako je bystré oko a istá ruka Stradoslavova.

A ukážuc na striebornú schránku, visiacu na jeho hrudi, dodal:

- Tu sú sväté ostatky, ktoré náš pán Bystrislav, už dávnejšie bol sľúbil mocnému Vencelínovi a teraz mu ich posiela.

Bogoboj sa prežehnal. Stradoslav akoby v nedorozumení hľadel naň, ale za jeho príkladom aj on tak zrobil. On totižto nepochápal dostatočne tú veľkú úctu k relikviám, ktorá v tej dobe opanúvala srdcia uvedomelých kresťanov.

V tom pri zákrute cesty, v diaľke asi na vystrelenie luku, zazreli pred sebou vežu z mocných drevených trámov.

- To je prvá stráž Trenčianskeho hradu na tejto strane Váhu, - poznamenal Bogoboj. - Tu nebolo súceho vŕšku, a preto vystavali tú vežu. Je tu malá posádka a celú osadu pomenovali po tej veži Turňou.

A hľa: už im aj išli v ústrety traja silní chlapi surového zovňajšku, odetí do bielych halien a ozbrojení jednoduchou zbraňou. Akosi nedôverčivo prizerali sa na prichádzajúcich a preto otec Andrej-Svorad milo ich oslovil:

- Nebojte sa, sme dobrí ľudia a prichádzame s dobrým úmyslom.

Oslovení bez slova kývli na znak, že môžu ísť. Ich počínanie otcovi Andrej-Svoradovi sa nepozdávalo, a Bogoboj, akoby na ich ospravedlnenie, poznamenal:

- Celý život trávia tu, uprostred pustých lesov, nedivte sa teda, otče, že ich mravy sú surové. - Čoskoro sme pri cieli, - dodal ešte.

A skutočne: pri najbližšej zákrute cesty pred zrakmi našich jazdcov objavili sa mocné hradby Trenčianskeho hradu.

Jazdci zatíchli. Nevedieť, či pre únavu po prekonanej ceste, alebo či pred obavou, vzniklou pri myšlienke: ako ich asi privítajú v hrdom sídle mocného Vencelína?

Tíško a bez prekážky prešli prvým a druhým valom. Cesta stúpala hore príkrym brehom. Konečne zastali pred mocnou bránou hrdého Trenčianskeho hradu.

Bogoboj mocným hlasom zavolal:

- Hej, stráž!

Hneď na to, akoby na odpoveď, zarinčali ťažké reťaze. Padací most sa spustil, a silná, železným plechom okutá brána sa otvorila.

Naši jazdci, obkľúčení strážou, zastali na prvom nádvorí hradu. Z poschodovej budovy vyšiel kastelán a uvítal prišlých. Pri kastelánskej budove boli dielne kolárov, kováčov a iných remeselníkov. V úzadí nádvoria maštale pre kravy, najmä však pre oslíkov. Prístup na Trenčiansky hrad totižto bol ťažký, nebolo poriadnej cesty a preto všetky potreby na hrade vynášali pomocou oslov. I pitnú vodu vo veľkých temľovoch takto si obstarávali. Preto nie div, že mocný pán Trenčianskeho hradu mal zvláštnu osadu, kde dochovával tieto pre jeho hrad prepotrebné zvieratá. Osada ležala hneď pod hradom na druhom brehu Váhu. Menovala sa Somárovce a o dochovávanie týchto trpezlivých dobytčiat pečoval starý Kosenec i jeho driečny syn, ktorého, keďže pri jeho narodení matka zomrela, otec pomenoval Trudom. Starý Kosenec bol jedným z bývalých služobníkov Bechových. Spočiatku, zaiste pre svoju zádumčivú povahu, nepožíval dôvery svojho nového pána, neskoršie však, Vencelín, vidiac, že si svoju povinnosť svedomite koná, obľúbil si ho. Ba jeho bodrého syna, Truda, často poveroval dôležitými a dôvernými službami. I teraz po stráži a kastelánovi Trud bol prvý, ktorý prišlých uvítal. S akousi hrdosťou im ukazoval všetko drevené, ale rozsiahle budovy prvého nádvoria hradu.

Takto prešli cez druhú hradnú bránu na druhé nádvorie hradu. Ak rozsiahlosť budov už na prvom nádvorí vzbudzovala obdiv našich jazdcov, tým väčšmi to obdivovali na druhom nádvorí. Tam totižto práve uprostred vypínala sa mohutná hlavná budova hradná. Bola dvojposchodová, tehlovitého pôdorysu s polkruhovým zakončením k východu. Dve poschodia boli z kameňa a tretie, s pavlačmi, z dreva. Najmä mocná kamenná stavba budila obdiv Bogoboja a Stradoslava. Keď to otec Andrej-Svorad zbadal, poznamenal:

- Základy budovy sú z rímskych časov. Mocný Vencelín len ďalej budoval na nich.

V tom už aj vkročili do budovy. Prízemie slúžilo vlastne za skladište zbraní. Bogoboj a Stradoslav div oči nenechali na množstve mečov, kopijí, štítov, lukov, poukladaných v radoch dľa druhu zbrane. Ešte väčšmi sa prekvapili, keď zbadali množstvo kamenných gúľ, veľkých prakov a rozličných vrhajúcich nástrojov.

Po skladišti zbraní nasledovalo skladište potravín, hlavne zbožia, a niekoľko ručných mlynov. Odtiaľto viedlo schodište do vrchných poschodí. Schody boli také vysoké, že i silný chlap len s námahou vystupoval po nich. Vošli do dvoranskej siene, kde sa schádzali služobníctvo i vojaci, aby si vypočuli rozkazy pána hradu. Povala siene bola trámová. Okolo stien stáli kamenné lavice, na ktorých sedelo niekoľko dvoranínov, potichu sa rozprávajúcich medzi sebou. Keď naši jazdci vkročili, sprevádzaní Trudom, zraky všetkých obrátili sa na nich. Bogoboj a Stradoslav nevšímali si veľmi týchto pohľadov, lebo hneď ich upútal milý zjav dvojice driečnych diev, sediacich pri veľkom, teraz pravda chladnom krbe. Jedna priadla, druhá vyšívala. Ruky dievčiny s vyšívaním klesli do lona, keď jej zrak zablúdil na prišlých cudzincov. Potom istým výrazom hrdosti zahľadela sa na peknú postavu Bogobojovu Druhá dievčina skromne sklopila oči a priadla ďalej. I Bogoboj sa zahľadel na hrdý zjav dievčaťa. Tvár mala bledú, bielu, nos orličí a oči čierne, hlboké. Ako uhoľ čierne boli aj jej vlasy. K čelu ich pritláčal diadém, pásik z jemne pletených strieborných prúžkov. Jej bohaté čierne kadere ináčej voľne splývali dolu v štyroch vrkočoch, po oboch stranách po dvoch. Do vrkočov mala vpletené remienky a krúžky, a na konci vrkočov krúžky, takzvané závesné kruhy. Spomedzi vrkočov vykukávali veľké, strieborné, strapcovité náušnice gréckej výroby, a na jej hrudi skvel sa koralový náhrdelník z perál s lunovými, polmesiačkovitými závesmi. Odetá bola do čistobielej suknice z ľanu, pozapínanej od hrdla až po pás striebornými sponkami, ktoré boli zdobené rytými ozdobami zvieracími. V drieku pripevňoval suknicu kožený pás s ozdobnou sponou. Z pliec devy splýval plášť z čierneho zamatu červeným obrúbeného, pod bradou zopnutého emailovanou sponkou. Odev a celý vonkajší zjav dievčaťa prezrádzal vznešenosť rodu a bohatstvo. Pravou protivou bola jej družka. V podstate aj táto mala taký istý odev, ale ozdoby na ňom boli veľmi chudobné. Namiesto diadému mala jednoduchú tkanú čelenku, ozdobenú striebornými a bronzovými prúžkami rozličného tvaru. Jej náhrdelník bol zo sklenených perál. Na ňom visel jednoduchý strieborný krížik východného tvaru. Plášť mala z hrubého, doma utkaného súkna. Tvár okrúhla, zdravej farby a vlasy plavé. Popri tamtej bola ako poľná fialka pri umelo vypestovanej nádhernej ruži.

Trud, zbadajúc Bogobojov a Stradoslavov záujem a pekný zjav dvojice dievčat, povedal:

- To je Danica, jediná dcéra pána hradu, a jej družka Božeta, sirota po nebohom dvoranínovi.

Otec Andrej-Svorad chcel zamieriť k nim, ale Božeta ho predbehla. Chytila družku za ruku, pristúpili k otcovi a kľaknúc si, prosili o požehnanie.

Muž Boží požehnal dievčatá a pochválil ich pracovitosť.

Trud medzitým čosi pošepol Božete. Tá sa zapýrila a vyčítavo pohliadla na Truda. Otec Andrej-Svorad, keď sa práve odvracal, aby išiel ďalej, zbadal tento výjav. Ale na východnej strane siene otvorili sa už široké vráta, a v nich, na prahu kaplnky sv. Mikuláša, objavil sa otec Ján-Svätoboj. Treba poznamenať, že na tejto strane dvoranská sieň končila sa kaplnkou. Tam bola umiestnená zaiste preto, aby obyvatelia hradu pri službách Božích mohli zaujať miesta v sieni, ktorá po otvorení vrát kaplnky tvorila s touto akoby jednu miestnosť. Na prahu kaplnky stojaci otec Ján-Svätoboj bol mníchom zo zoborského kláštora. Opát Filip na žiadosť Vencelína bol ho poslal na Trenčiansky hrad za hradného kňaza. S otcom Andrejom-Svoradom poznali sa ešte z kláštora. Preto s otvoreným náručím ho vítal ako brata:

- Pokoj Pánov a požehnanie Jeho s tebou, brat môj, - zvolal a nežne ho objal.

- I s dušou tvojou a všetkých obyvateľov príbytku tohoto, - odpovedal otec Andrej-Svorad.

Potom pristúpil k oltáru a kľaknúc si, hodnú chvíľu sa modlil. V miestnosti zavládlo ticho, akoby všetci boli nasledovali príklad pobožného muža Božieho.

Keď otec Andrej-Svorad vstal, obzrel sa po kaplnke. Jeho zrak najprv spočinul na veľkom kríži nad oltárom, vykladanom polodrahokamami: ametystom a jaspisom. Pod krížom bol nápis, hlásajúci, že v kríži je uschovaná čiastočka z kríža Kristovho. Oltár bol ozdobený sochou sv. Mikuláša, jednoduchou síce, ale pestrofarebný. Podobne jednoduché boli i fresky na stenách: sprava akýsi výjav zo Zjavenia sv. Jána, zľava udalosť zo života sv. Mikuláša, ako hádže chudobným mešec cez okno. To bola celá výzdoba hradnej kaplnky. Otec Andrej-Svorad a jeho spoločníci vyslovili svoje uznanie a išli ďalej. Cez úzku a tmavú chodbu prišli do rytierskej siene. Bola hodne menšia, ako dvoranská sieň, ale oveľa nádhernejšia. Jej steny obložené boli vkusným dreveným šalovaním. Povala bola kazetová, pestrofarebná a vo výplňkoch ozdobená pozlátenými hviezdičkami. Okolo stien stáli silné kamenné lavice, prikryté medvedími a vlčími kožušinami. Pri stene práve proti vchodu stála mocná skriňa. Glagolský nápis na nej prezrádzal jej obsah: „Chráň Bože poklad tento a potrestaj, kto by kradmou rukou siahal naň." Priamo pred skriňou na veľkej stolici sedel pán hradu, pyšný Vencelín. Okolo neho na prístenných laviciach sedeli asi desiati vážni mužovia. Boli to vladykovia z okolia. Až na dvoch boli to mužovia starší, s dlhými vlasmi a bradami. Bolo vidieť, že čakali už na príchod nitrianskeho posolstva. Zaiste prišli na pozvanie pána hradu, aby mu poslúžili radou, lebo on veľký význam pripisoval tomuto posolstvu.

Za našimi jazdcami do siene vkĺzli sa Danica a Božeta, i Trud. Tamtie skromne utiahli sa do kútika pri vchode, zvedavo čakajúc, čo sa bude diať. Trud nepozorovane tisol sa za posolstvom, keď ono na čele s otcom Andrejom-Svoradom kráčalo až k samému pánovi hradu.

Kým sa posolstvo úctivo klaňalo, Trud stal si k skrini, obsahujúcej hradné poklady, aby zo svojho úkrytu sledoval každé slovo posolstva a odpovede župana i vladykov naň.

- Mocný Vencelín, pán Trenčianskeho hradu, - začal vzpriamený otec Andrej-Svorad, keď v sieni všetok šum utíchol, - náš pán, Bystrislav, prepošt kapituly nitrianskej a pán hradu toho istého mena, pozdravuje ťa a na znak svojej náklonnosti a priateľstva k tebe, posiela ti tieto dary.

Otec Andrej-Svorad položil na to k nohám Vencelínovým na schodky známu nám už striebornú schránku, a vytiahnuc z habitu objemnú knihu, položil ju k schránke.

- Toto je, - pokračoval Andrej-Svorad ukazujúc na schránku, - relikvia, ktorú ti, mocný Vencelín, pán náš už dávnejšie bol sľúbil. Kniha obsahuje omše sväté, ako ich boli konali naši sv. apoštolovia, Cyril a Metod. Náš pán v Nitre bol totižto počul, že mocný vládca najslávnejšieho a prvého hradu v Trenčíne počúva latinské služby Božie len preto, lebo na jeho hrade niet knihy s našskou liturgiou.

Vencelín blahosklonne sa usmial po týchto slovách. Na jeho tvári zračila sa spokojnosť. Nevedieť, či pochvala z úst otca Andreja-Svorada a či dary sa mu zapáčili väčšmi. - Kývol svojmu dvornému kňazovi, otcovi Jánovi-Svätobojovi, aby prinesené dary odniesol.

- Ale, - pokračoval otec Andrej-Svorad, keď jeho spolubrat bol už odniesol prinesené dary, - musím nahradiť, čo som zameškal hneď na začiatku. Musím ti, pán môj, najmocnejší zo všetkých županov, dokázať, že naše posolstvo je od nitrianskeho prepošta, a že to, čo ti poviem, je jeho odkazom.

Koniec ukážky