Gavalieri

Kálmán Mikszáth

Preklad: Belo Klein-Tesnoskalský

Obálka: Cyprián Majerník – Svadobný sprievod, 1935, Slovenská národná galéria, SNG

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-138-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-139-8 (MOBI)

Gavalieri

Dobre poznám slávnu Šarišskú stolicu. Často som ju navštívil, mám tam aj rodinu, aj priateľov, veľkých pánov, malých pánov, čo ináč neznačí rozdiel, lebo v Šariši aj malí páni sú veľkými pánmi a obrátene: aj veľkí páni sú malými pánmi. Šariš je stolicou dobrého tónu a ilúzií. Mnoho ráz som tam bol na bále, na bankete a vždy sa mi zdalo, že sedím medzi samými Esterházyovcami, ale dobre som vedel, že sú to stoliční pisári a malí úradníci, čo im všetko schádza, čo poprípade potajomne hladujú, ale keď cudzie oči hľadia na nich, s kniežacou grandezzou vedia sa rozlúčiť s ostatným päťzlatníkom.

Je to práve naopak na Dolniakoch, kde sa možno oboznámiť so spústou lapajov, čo sa navzájom za šesták nanosia do vlasov, a len na druhý deň o nich človek počuje, že aj najchudobnejší z nich má 1000 jutár[i] ornej zeme. Veď možno, že je posledný ľud užitočnejší, skôr života schopnejší, ale o koľko je krajší život tam hore, medzi týmito sympatickými pánmi, čo sa tak elegantne pohybujú a hovoria! „Flanc“ im je druhou náturou, od toho nepopustia až do konca; ligotanie, nádhera im je životnou potrebou, ktorá im duše naplní a sviežosť povahy zachová.

Že sú chudobní, to je konečne len zlý sen, z ktorého sa zobudia chlipkaním francúzskeho šumivého vína, tak ako je dobrobyt a panstvo dolnozemských boháčov zase len suchou, neživotnou skutočnosťou, ktorá sa na stranách pozemkovej knihy rozprestiera v číslach a literách vedľa seba pokladených.

Ale jaj, kam som zašiel v tomto pochabom porovnaní! Čo je do toho jedného starejšieho, ktorý je konečne nie žiadnym etnografom, ale len starejším? Načo má ohovoriť nejaký vidiek, kde ešte môže byť niekedy tiež starejším? Najlepšie bude, keď sa pridržím skutočnosti, že totiž môj súdruh na poli žurnalistiky, Andrej Čapický, čo pod menom Arator veľmi chutné články a verše píše, pred pár dňami popýtal ma za starejšieho.

„Teda aj vy vstúpite medzi statočných ľudí?“ vykríkol som prekvapený. „Nie je to ešte zavčasu?“

Krútil hlavou, že je to nie zavčasu.

„Minulého leta zoznámil som sa v Bardejove s pekným dievčaťom, s Katinkou Bajnócych.“

„Skadiaľ je?“

„Ona je tiež Šarišanka.“

„Pobelavá, počerná?“

„Najkrajšia blondína na svete.“

„No, to je dobré. Počerné dievča je pekné, ale v počernej žene je už niečo démonického. Nuž na každý pád prijmem hodnosť starejšieho, ale kde bude sobáš?“

„V Lažanoch, u rodičov Katinkiných.“

„Čím sú rodičia Katinky?“

„Katinka má matku, ktorá po druhý raz vydala sa za Štefana Lazányho, penzionovaného majora. V jeho dome bude sobáš.“

„A ako sa ta dostaneme.“

„Po Prešov železnicou, odtiaľ na koči.“

„A bude dačo groší?“

Myslel som, že Čapický skôr to potrebuje a nie ženu.

Blažene sa usmial, ako sa len pošetilý poeta môže usmiať.

„To je práve, čo Čapickovci nikdy sa nespýtali od svojich mladúch,“ odpovedal hrdo.

„Pravda,“ hovorím, „lebo už vopred dozvedeli sa to od tesťa, testinej.“

„Čapickovci nikdy…“

Chcel povedať, že neboli nikdy v núdzi o peniaze, — ale na opak toho som mal tak skvelé dôkazy (aspoň vzťahom na Ondreja Čapického), že za dobré uznal tak dokončiť vetu: „… nikdy sa neženili kvôli peniazom.“

Hm. Čapickovci! Ako, čo by povedal: Wittelsbachovia nikde sa neženili kvôli peniazom. Jest niečo z Don Quichota v týchto Šarišanoch! Vôbec, už to je veľmi zaujímavé, že v tomto páde šarišský mladík berie si šarišské dievča, lebo šarišské devy vydajú sa do iných stolíc, a šarišskí mládenci do iných stolíc idú na vohľady. Ani kanibali nejedia jeden druhého. Sedliak, keď zomiera, hovorí synovi: „Jesto dosť rozbitých oblokov a potrepaných hrncov v krajine, všetky na vás nechám.“ Ani umierajúci pán je nie skupší: jest dosť dobrých partií, to všetko nechá deťom. Šarišania sa len narodia v Šariši, život inde končia a ťažko ich bude v súdny deň pozbierať.

Čapický dávnejšie pracoval pri tých istých novinách, pri ktorých ja, a ani vtedy nepodobal sa žurnalistom starej formy, čo v ošúchaných nohaviciach, vyčaptaných topánkach chodia, alebo v obdratom kabáte ako Žigmund Kemény, o ktorom zostala kortešská pesnička: „Kabát mu je síce v stave zlom, ale mu je Deák priateľom.“ Čapický bol elegantný; jeden Pánboh, jeden kabát, ale ten jeden kabát tak vyzeral, ako by ho teraz bol doniesol krajčír domov. Pre jeho nobilné chovanie on bol naším spravodajcom bálov, intervjúvateľom a s jeho súmernou postavou, panským zvukom reči imponoval i veľkým pánom a ako reportér všade mal prístup, počnúc od ženských budoárov až po kráľov kôš na papiere.

Vyhladený cylinder a lakové topánky vyvedú človeka zo svojej prostej atmosféry do iného sveta, do výšky, lebo do hĺbky. Hej, veľa sú hodné tie statočné topánky s vyčaptaným opätkom; chodí človek chodí v ňom bezpečne, lebo čo z opätka chybí, nahradí to hruda, na ktorú kročí. Náš Čapický držal s ničomnými džentrickými panákmi, s takzvanou „pakfongovou aristokraciou“ rád sa chvastal a mal spústu dlžôb.

Veru by sa mu zišla dobrá partia.

Popri šarišskom šviháctve — bolo v ňom hodne bohémstva. Znamenite vedel ukryť chudobu (to je úlohou šarišského šviháka), ale vedel ju aj ukazovať (to je zas bohémova úloha), keď sme raz štrajkovali proti vydavateľovi a v ktoromsi zimušnom mesiaci 25ho, odrazu všetci sme chceli opustiť redakciu, Čapický sa ozval:

„Nechať tak zamestnanie 25ho v mesiaci, by bola v dejinách bezpríkladná bláznivosť. Počkajme, pánovia, ešte za týždeň.“

„Prečo?“ protivili sa buriči. „O týždeň bude naše položenie práve tak zlé, akým je teraz!“

„Áno, ale medzitým bude prvého. Prečo by bol III. Napoleon spravil štátny prevrat práve 2ho decembra? Čo myslíte, pánovia? Preto, aby si prvého mohol ešte vyzdvihnúť plat prezidentský.“

Tento malý prípad preto mi zišiel na um, lebo sobáš bol určený na 3. októbra minulej jesene. Druhého sme sa pohli a bez všetkej nehody došli sme do Prešova. Príroda oddávna nebola tak konfúzna, ako lanského roku, jeseň bola v auguste, leto v októbri. Nádhernú cestu sme mali do Prešova, žhavou žiarou svietilo slnce, veselým úsmevom oslniac skromné vrchy, ktoré len tak na príučku skočia pred nás, ako napredku stojaci zbrojnoši z diaľky belasiacich sa obrov.

Popoludní sme prišli do Prešova, tak bolo, že prenocujeme v hostinci a ráno na koči ideme do Lažian na sobáš, Čapický bol celé popoludnie zamestnaný, chodil sem a tam v meste, že pot tiekol z neho.Ani som ho nevidel, len pri večeri a veľmi som sa divil, že bol ospanlivý a že sa vystatoval: „Budem ja dnes spať ako zarezaný.“

„Spať? V noci pred sobášom? Nikdy som dačo takého nečul.“

„Ba práve,“ odvetil pokojne, „lebo v noci po sobáši aj tak sa spať nedá.“

Ráno ma zavčasu zobudil, aby sme sa pohli, musel som na dúšok vystrebať raňajky, lebo cesta do Lažian nie je dobrá, predvčerom bola tam veľká búrka a vicinálna cesta je plná kaluží.

Pozrel na hodiny.

„Bodajže ho, už sme mali byť aspoň na ceste do Lažian; stavil by sa, že v tomto okamihu už začínajú obliekať mladuchu.“

„Tak tedy poďme. Máme už koč?“

„Tu stojí pred hostincom. Idúcky pripoja sa k nám ostatní hostia. V Ortve otec môj a sestrička.“

Napochytre vyskočil som tedy z postele.

„Tu sa mám obliecť, alebo bude aj tam miesta?“ spýtal som sa.

„Oh, ako by nie? Vyše päťdesiat izieb jest u rodičov mojej mladuchy.“

Vyše päťdesiat izieb! Do čerta! To je už dačo.

Ešte väčšmi som sa zadivil nad krásnym povozom pred hostincom. Štyri rezké paripy pekne širované, nepokojne hrebli zem a pyšne nadvihovali stužkami poprepletané hrivy.

„Ejha! Čí je tento krásny záprah?“

„Teraz je náš.“

„Vám patrí?“

„Nie práve,“ odvrátil trpkým úsmevom príjemné podozrenie, „ale vyjde na jedno a konečne jeden Čapický nemôže si odniesť mladuchu o dvoch koňoch. Čapickovci patria k štvorkovým famíliám.“

Sluha z hostinca ponakladal naše kufríky, vyfintený malý maďarský kočiar naplnil sa nimi, krem toho sme zastali ešte pred niekoľko obchodmi, odtiaľ doniesli balíky, z kvetinárskeho sklepu jednu škatuľu, a do sporiteľne sám Čapický vyšiel hore a onedlho sa vrátil s veľkým čiernym futrálom.

Koniec ukážky