Zápisky z mŕtveho domu

Fiodor Michajlovič Dostojevskij

Preklad Peter Tvrdý

Obálka: Mykola Jarošenko – Väzeň 1878, Voľné dielo

Digitalizované z pôvodného vydania z roku 1940. V knihe boli vykonané minimálne textové úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-127-5 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-128-2 (MOBI)

I.Časť

I. Mŕtvy dom

Väzenie naše stálo na kraji pevnosti u samého pevnostného valu. Keď pozrieš časom cez štrbinu v plote na boží svet — či, reku, neuvidíš tam niečo nového — neuzrieš viac než prúžok oblohy; potom vysoký, zo zeme nasypaný val, zarastený burinou, a po vale sem tam vo dne v noci prechádzajúcu sa stráž. A tu ti napadne, že minú celé roky a opäť sa prídeš podívať len štrbinou v plote, a opäť uvidíš ten istý val, tú istú stráž a ten istý úzky prúžok neba — nie toho neba, ktoré sa vznáša nad väzením, ale iného, ďalekého, voľného neba.

Predstavte si veľký dvor, v podobe nepravidelného šesťuholníka, dvesto krokov dlhý, poldruha sta krokov široký, celý dokola ohradený vysokým týnom, čiže plotom z vysokých brvien, stojmo zakopaných hlboko do zeme, tesne k sebe priliehajúcich svojimi boky, upevnených priečnymi plankami a hore zaostrených; to je vnútorná ohrada väzenia. V jednej stene ohrady sú pevné vráta, vždy zavreté, vždycky — vo dne i v noci — chránené strážou. Otvárajú sa len na daný rozkaz, aby vypustili trestancov, idúcich na robotu. Za týmito vrátami bol svetlý, slobodný svet; tam žili ľudia ako všade. Ale tu, vo vnútri ohrady mali o tom svete predstavy také, ako o nejakej nesplniteľnej poviedke. Tu bol svoj zvláštny svet, ktorý nemal nikde nič sebe podobného; tu boli zvláštne zákony, svojské obleky, svojské mravy a obyčaje, a zaživa mŕtvy dom; život ako nikde inde, a aj ľudia zvláštni. Nuž tento zvláštny kút i ja chcem opísať.

Ak vstúpite do ohrady, uvidíte v nej niekoľko budov. Po oboch stranách širokého vnútorného dvora tiahnu sa dve dlhé prízemné drevené stavby. To sú kasárne. V nich bývajú trestanci, rozdelení podľa trestu. Ďalej v pozadí ohrady uvidíte ešte jedno také stavanie: to je kuchyňa. A ďalej ešte jedno, kde sú pod spoločnou strechou umiestnené komory, sýpky a kôlne. Prostriedok dvora je prázdny a tvorí rovné, dosť rozsiahle priestranstvo. Tu za budovami radi sa prechádzajú v čas odpočinku niektorí z väzňov, čo nemilujú spoločnosť; chránení pred cudzími zrakmi, zaoberajú sa svojimi myšlienkami. Bol medzi nimi jeden, ktorého zamilovaným zamestnanim vo voľných chvíľkach bolo počítať brvná. Bolo ich asi poldruha tisíc a všetky mal spočítané a poznačené! Každé brvno mu znamenalo jeden deň; každý deň vynechával jedno brvno a takým spôsobom podľa množstva zbývajúcich brvien mohol názorne poznať, koľko dní musí ešte zostať vo väzení, než vyprší lehota jeho nútenej roboty. Zostávalo mu ešte veľa rokov; ale vo väzení mal dosť času, aby sa naučil trpezlivosti.

Videl som kedysi, ako sa lúčil s druhmi istý áreštant[i], ktorý strávil vo väzení dvadsať rokov a konečne odchádzal na slobodu. Boli ľudia, čo sa pamätali, ako prvý raz vstúpil do väzenia mladý, bezstarostný, nedbajúci ani svojho zločinu, ani svojho trestu. A odchádzal šedivý starec, s tvárou pošmúrnou a trúchlivou. Mlčky obišiel všetkých šesť kasární. Keď vstúpil do kasárne, prežehnal sa smerom k svätým obrazom a potom sa hlboko, až po pás poklonil druhom, prosiac, aby zabudli, ak im urobil niečo zlého.

Tiež si spomínam, ako kedysi istého väzňa, zámožného prv „sibírskeho sedliaka“, zavolali raz podvečer k vrátam. Pred pol rokom dostal zvesť, že bývalá jeho žena sa vydala a veľmi sa preto zarmútil. A teraz ona sama prišla k väzeniu, dala ho zavolať a podala mu almužnu. Pohovorili spolu dve minúty, obaja si poplakali a rozlúčili sa naveky. Videl som jeho tvár, keď sa vracal do kasárne… Áno, v tomto mieste bolo možné naučiť sa trpezlivosti.

Keď sa zmrákalo, všetkých nás odvádzali do kasárne, kde nás zavierali na celú noc. Bola to dlhá, nízka, dusná sieň, mdlo osvetlená lojovými sviečkami, s ťažkým, dusným zápachom. Nechápem teraz, ako som v nej mohol stráviť desať rokov. Na nárach[ii] mal som svoje tri dosky: to bolo celé moje miesto. Na nárach bolo len v našej sieni umiestnených tridsať ľudí. V zime zatvárali zavčasu. Ale trvalo aj štyri hodiny, kým všetci usnuli. A do tých čias bol hluk, krik, chechtanie, nadávky, štrngot reťazí, dym, smrad, oholené hlavy, biľagované tváre, handry, všetko obsypané nadávkami, všetko zhanobené… Človek je však bytosť ku všetkému privykajúca, a myslím, že je to práve najlepšia jeho definícia.

Bolo nás vo väzení všetkých dovedna asi dvestopäťdesiat, počet ten sa skoro nemenil. Jedni prichádzali, druhí, ktorým vypršala lehota, odchádzali, tretí umierali. A akých ľudí tu len nebolo! Hádam každá gubernia, každé pásmo Ruska malo tu svojho zástupcu. Boli tu aj cudzinci, bolo aj niekoľko horských obyvateľov z Kaukazu. Všetko toto sa delilo podľa veľkosti zločinov a následne aj podľa počtu rokov, odsúdených za zločin. Za aké zločiny? Azda nieto na svete zločinu, ktorý by tu nebol mal svojho reprezentanta. Hlavný element všetkého obyvateľstva väzenia tvorili deportovaní áreštanti stavu občianskeho, po rusky „ssýľno-kátoržnyje“. Boli to zločinci celkom zbavení všetkých občianskych práv, odrezané krajce ľudskej spoločnosti, s vypáleným biľagom na čele na večnú pamiatku o ich vyvrhnutí z ľudskej spoločnosti. Posielali ich na nútenú robotu na lehotu od ôsmich do dvanástich rokov, a potom ich rozosielali po sibírskych okresoch ako osadníkov.

Boli tu aj zločinci stavu vojenského, nezbavení navždy práv občianskych, ako vôbec vo vojenských trestniciach. Prichádzali sem nie nadlho a keď im lehota vypršala, vracali sa tam, odkiaľ prišli, totiž k vojsku sibírskych plukov. Mnohí z nich onedlho prichádzali zase naspäť do väzenia za nové, ťažké previnenia, ale už nie na krátky čas, ale na dlhé roky.

Konečne bol ešte jeden zvláštny oddiel najstrašnejších zločincov, zvlášť stavu vojenského, dosť početný. Nazýval sa „zvláštnym oddelením“. Z celého Ruska posielali sem takých zločincov. O týchto sa nevedelo na akú dobu sú odsúdení k núteným robotám, ale oni sami si mysleli, že do smrti. Podľa zákona mali sa im dávať dvojnásobné, ba aj trojnásobné porcie roboty. Tu vo väzení boli len dočasne, kým sa nezriadi v Sibíri nové, oveľa ťažšie väzenie. Dozvedel som sa neskôr, že tento druh trestancov bol zrušený. Okrem toho v našom väzení odstránená bola aj civilná správa a všetci áreštanti boli zaradení do jednej spoločnej vojenskej väzenskej roty. Rozumie sa, že vymenili i náčelníka. Opisujem teda staré doby, udalosti dávno minulé a zaniklé…

Dávno to bolo všetko; spomínam to teraz ako vo sne. Pamätám sa, ako som vstúpil do väzenia. Bolo to podvečer v decembri. Chystali sa ku kontrole. Poddôstojník s dlhými fúzami otvoril mi dvere toho podivného domu, v ktorom som mal stráviť toľko rokov; odkiaľ som si mal odniesť mnoho takých dojmov, o ktorých, keby som ich nebol skúsil v skutočnosti, nebol by som mohol mať ani blízkeho poňatia. Na príklad, nemohol bych si nijako predstaviť, aké je to strašné a trápne, že za celých desať rokov svojho väzenia nebudem ani raz ani na chvíľu sám? Na robotu vždy pod dozorom vojenského sprievodu, doma s dvoma stami spoluväzňov a ani raz — ani raz sám! Ostatne keby len toto bývalo, k čomu som mal privykať!

Boli tu vo väzení vrahovia z nešťastnej náhody a vrahovia z remesla, lupiči a vodcovia lupičov. Boli tu aj prostí darebáci a tuláci — osoby, ktorých remeslom bolo dostať sa nejako k peniazom, a iní, ktorým išlo len o to, aby sa najedli. Boli aj takí, o ktorých by ťažko bolo rozhodnúť, za čo sa len mohli sem dostať. Ale každý mal svoju históriu, smutnú a ťažkú, ako keď ti treští hlava po včerajšom opilstve. O svojej minulosti hovorili vôbec málo, neradi rozprávali a starali sa nepremýšlať o nej. Znal som medzi nimi aj vrahov, ktorí sa nikdy nezamysleli o svojej minulosti a boli tak veselí, ako by im svedomie nikdy výčitiek nerobilo. Ale boli tu aj osoby pošmúrne, nevrlé, skoro vždycky mlčanlivé. Svoj životopis takmer nik nevyrozprával a zvedavosť nebola akosi v móde, nebola zvykom, nezdala sa slušnou. Leda, že sa tu alebo tam dá niekto z dlhej chvíle do rozprávania a druhý chladnokrvne počúva. Prekvapiť tu nemohol nikto nikoho. „My sme ľudia gramotní,“ vraveli často s akýmsi podivným zaľúbením do seba.

Raz akýsi podnapitý lupič, lebo vo väzení možné bolo kedy-tedy sa aj napiť, začal rozprávať, ako zavraždil nožom päťročného chlapca; ako ho najprv prilákal hračkou, zaviedol do akejsi prázdnej kôlne a tam zarezal. Celá sieň, ktorá sa až dosiaľ smiala jeho vtipom, dala sa do kriku ako jedným hlasom, a zlosyn bol prinútený umĺknuť. Ale nedali sa áreštanti do kriku z ošklivosti nad jeho skutkom, ale len tak, preto, že nebolo treba rozprávať o tom.

Pri tejto príležitosti podotýkam, že títo ľudia boli veru gramotní, a to nie v prenesenom, ale v doslovnom slova zmysle. Viac než polovica z nich vedela čítať a písať. Na ktorom inom mieste, kde sa ruský ľud zhromažďuje vo veľkých masách, mohli by ste oddeliť od neho zástup v dvesto päťdesiat osôb, aby polovička ich bola gramotná! Počul som potom, že ktosi z podobných dát robil vývod, že gramotnosť rozvíja v ľuďoch dôveru v svoje sily. No veď toto predsa nie je chyba! Jednotlivé triedy trestancov líšili sa oblekom: jedni mali polovicu kabáta tmavohnedej farby a druhú polovicu šedú; aj na galotách jedna noha šedá a druhá tmavohnedá. Raz na robote dievča, čo predávalo koláče, podišlo k trestancom, dlho sa dívalo na mňa a potom sa dalo do smiechu. „Akéže je to nepekné!“ vykríklo, „ani šedého súkna nemali dosť, ani čierne im nestačilo!“ Boli i takí, čo mali celý kabát zo šedivého súkna, len rukávy tmavohnedé. Hlavu tiež holili rozličným spôsobom: jedni mali oholenú od predku do zadku, druhí priečne.

Na prvý pohľad možné bolo spozorovať akúsi zvláštnu spoločnosť interesov v celej tejto podivuhodnej rodine; aj tie najoriginálnejšie osobnosti, ktorým sa nevdojak iní podrobovali, aj tie sa snažili osvojiť si spoločný tón, čo panoval vo väzení. Vôbec môžem povedať, že všetok tento ľud — vyjmúc neveľa veľmi veselých, za čo sa im dostávalo všeobecného opovrženia — bol ľud zamračený, márnomyseľný, chvastavý, nedotklivý a vo vysokej miere formalisti. Umenie ničomu sa nediviť, bolo najväčšou ctnosťou. Všetci boli bláznivo zaujatí tým, ako sa držať navonok. Ale nezriedka najvypínavejší pohľad s bystrosťou blesku prechádzal v najvyššiu malomyseľnosť. Bolo niekoľko opravdivo silných ľudí; tí sa držali prosto bez pretvarovania. Ale divná vec! Z týchto opravdivo silných ľudí bolo niekoľko nadmieru márnomyseľných, tak že ich márnomyseľnosť prechádzala až v chorobu. Vôbec márnomyseľnosť, zovňajšok, boli hlavnou vecou. Väčšina bola mravne skazená a strašne podlá. Klebetám a ohováraniam nebolo konca: to bolo peklo, pekelná tma. Ale proti domácim pravidlám a prijatým zvykom väzenia nikto nemohol povstať; všetci sa im podriaďovali. Boli povahy rezko vynikajúce, ťažko a len s namáhaním sa podriaďujúce, ale predsa sa podriaďovali. Prichádzali do väzenia ľudia, ktorí sa až veľmi rozbehli v svojej priestupnosti, ktorí príliš vybočili na slobode z miery, tak že i zločiny svoje páchali nakoniec, ako by sami nevedeli prečo, ako v pomätenosti akejsi; často z márnomyseľnosti podráždenej do najvyššej miery. Ale u nás ich hneď skrotili, hoci niektorí z nich, prv než prišli do väzenia, bývali hrôzou celých dedín a miest. Nový trestanec, obzerajúc sa okolo seba, spozoroval hneď, že sa dostal inam, než kam chcel, že tu už nikoho neudiví a nepozorovane krotol a prispôsoboval sa k obecnému tónu. Tento obecný tón záležal z akejsi zvláštnej osobnej vážnosti, ktorou bol preniknutý skoro každý obyvateľ väzenia. Ako keby názov trestanca, odsúdeného na nútené roboty bol skutočne nejakou úradnou hodnosťou, a to ešte čestnou hodnosťou. O stude a ľútosti ani spomienky! Ostatne bola aj akási vonkajšia skrúšenosť, tak rečeno oficiálna, akési spokojné mudrovanie: „My sme ľudia stratení,“ vraveli; „nevedeli sme žiť na slobode, teraz behaj po zelenej ulici a rátaj rady.“

„Otca a matky si neposlúchal, teraz poslúchaj kožu na bubne.“ — „Nechcel si vyšívať zlatom, teraz tlč kamene mlatom.[iii]“ — Všetko toto hovorili často aj jako mravoučenie, aj jako porekadlo, ale nikdy nie vážne. Boli to len slová. Sotva kto z nich priznával v duchu svoje nezákonné skutky. A nech sa len opováži niekto, krome spoluväzňov, vyhodiť trestancovi na oči jeho zločin! Musím ale podotknúť, že nezodpovedá ruskej duši robiť také výčitky. Vynadá mu a nádavkám nebude konca. A čo za majstri boli všetci v nadávaní! Nadávali si rafinovane, umelecky. Nadávanie priviedli na stupeň vedy; starali sa o to, aby dopálili nie urážlivým slovom, ale skôr urážlivým zmyslom, duchom, ideou, a to je rafinovanejšie, jedovitejšie. Ustavičné hádky rozvíjali ešte viac túto vedu medzi nimi. Všetci títo ľudia pracovali len v tieni hroziacej palice, boli tedy veľmi nezamestnaní a preto sa mravne kazili; ak neprišiel niekto už mravne skazený, nuž sa skazil vo väzení. Zobrali sa sem všetci nie po svojej vôli; všetci si boli navzájom cudzí.

„Čert troje krpcov zodral, kým nás zobral dovedna,“ vraveli sami o sebe; a preto ohovárania, intrigy, babské klebety, závisť, sváry, hnevy boli vždy na prvom mieste v tomto pekelnom živote. Nijaká baba nemohla byť tak babskou, ako niektorí z tých lotrov. Opakujem, že i medzi nimi boli silné charaktery ľudí, zvyklých celý svoj život lámať a rozkazovať, otužilých, nebojacích sa. Ich si akosi nevoľky vážili; ale sami oni, hoci veľmi často žiarliví na svoju slávu, vôbec sa starali, aby neboli ostatným na ťarchu; do daromných hádok sa nepúšťali, držali sa neobyčajne vážne, boli rozvážni a skoro vždy poslušní trestaneckej správe — nie z princípu poslušnosti, nie z povedomia svojej povinnosti, ale len tak, ako by sa boli o tom dohovorili s úradom, spoznávajúc plynúcu odtiaľ vzájomnú výhodu. Ostatne s nimi zachádzali opatrne.

Bezprostredným predstaveným väzenia bol štábny dôstojník, major. Tento major bol akousi fatálnou bytosťou pre väzňov; doviedol ich tak ďaleko, že sa pred ním triasli. Bol až nerozumne prísný, vrhal sa na ľudí ani besný, ako sa vyjadrovali trestanci. Najviac sa báli jeho prenikavého pohľadu, pred ktorým nebolo možné ničoho zatajiť. Ale systém jeho bol chybný. On len zlil bez toho už rozozlených ľudí svojou besnotou a surovosťou, a keby nemal nad sebou veliteľa, človeka šľachetného a rozvážneho, tu a tam krotiaceho jeho divú povahu, bol by spôsobil mnoho nešťastia svojou správou. Ale nakoniec aj nad ním strhla sa búrka. Za všelijaké viny prišiel do vyšetrovania; velili mu podať prosbu o preložení do výslužby. Zvesť tá vo väzení spôsobila nesmiernu radosť. Ale nechápem, ako mohol zostať až do konca bez úrazu. Raz ho len náhoda zbavila pomsty istého väzňa, človeka odhodlaného na všetko a neznajúceho strachu. Tohto väzňa zavolali raz pre akýsi priestupok k potrestaniu. Obyčajne líhal mlčky a odhodlane na lavicu pod prúty, mlčky trpel trest a vstávajúc, chladnokrvne, ako filozof, pozeral na nehodu, čo ho postihla. Ale tentoraz, neviem prečo, pokladal seba za nevinného. Zbledol a tajne, takže stráž toho nespozorovala, zastrčil si za rukáv ostrý anglický dlhý nôž. Nože a všelijaké iné ostré nástroje boli vo väzení hrozne zakázané. Prehliadky boli časté, neočakávané a tresty kruté. Ale bez nožov a iných nástrojov áreštanti sa zaobísť nemohli, preto ich tak vedeli schovávať, že na prehliadkach riedko kedy ich nachodili. A keď sa i podarilo ich skonfiškovať, hneď si zaopatrovali iné.

Nuž, keď viedli tohto väzňa, Petrova (tak sa skutočne volal), celé väzenie bežalo k plotu a pozeralo škárami medzi brvny. Všetci vedeli, že Petrov tento raz neľahne dobrovoľne na lavicu a že major zahynie. Ale v najrozhodnejšej chvíli náš major sadol na drožku a odišiel, poručivší vykonanie trestu inému dôstojníkovi. „Sám Boh ho zachránil!“ hovorili potom väzni. A čo sa týka Petrova, zniesol potom trest celkom pokojne. Vztek ho zanechal, náhle odišiel major.

Trestanec vôbec poslúcha a pokoruje sa do istej miery: ale sú medze, ktoré sa nemajú prekračovať. Bývajú podivné výbuchy netrpezlivosti a hlavatosti. Často trpí človek, trpí niekoľko rokov, pokoruje sa, znáša najukrutnejšie tresty a naraz to v ňom prepukne pre nejakú malichernosť, pre nejakú hlúposť, ktorá by nestála ani za reč. Hľadiac z istého stanoviska, môžeme to nazvať šialenstvom. A naozaj to tak býva.

Za celé tri roky mojeho väzenia nespozoroval som medzi týmito ľuďmi ani najmenšieho príznaku ľútosti, ani najmenšej stopy, že by ich mučili spomienky o ich zločinoch a najväčšia časť z nich v duchu považuje skutky svoje za celkom správne. To je fakt. Pravda márnomyseľnosť, zlé príklady, snaha zdať sa junákom a lživý stud bývajú často toho príčinou.

Ale kto sa osmelí tvrdiť, že preskúmal všetky hlbiny tých stratených sŕdc a prečítal v nich všetko to, čo sa tam tají, čo je schované pred celým svetom? Bolo azda predsa možné za toľko rokov spozorovať aspoň niečo, zachytiť, uloviť v tých srdciach aspoň nejakú črtu, ktorá by svedčila o vnútornom trýznení, o ich mukách. Ale to sa nestalo, nestalo sa rozhodne. Ostatne zdá sa, že z doterajších, hotových už hľadísk nie je možné vystihnúť zmysel zločinu, a že filozofia jeho je trochu obtiažnejšia, než sa za to má.

Väzenia a sústava nútenej roboty, pravda, nenapravia zločinca; nimi sa zločinec len tresce a obecenstvu sa poskytuje ochrana od ďalších útokov zločincových na jeho bezpečnosť. V zločincovi samom budí väzenie a najťažšia nútená robota len nenávisť, túhu po zakázaných rozkošiach a strašnú ľahkomyseľnosť.

Ale ja som pevne presvedčený, že i slovutný systém samoväzby dosahuje len klamného, pochybného, vonkajšieho cieľa. Ona vyciciava z človeka životné šťavy, enervuje jeho dušu, oslabuje ju, desí ju a potom túto mravne vyschlú múmiu, človeka napoly rozumu zbaveného, vydávajú za vzor polepšenie sa a oľutovania spáchaných zločinov. Ale zločinec, čo povstal proti spoločnosti ľudskej, nenávidí ju a o sebe skoro vždy sa domnieva, že on má pravdu, a tá je vinovatá. K tomu ešte aj to: veď on vytrpel od nej trest a tým sa považuje za očisteného, za vyrovnaného.

Keď pozeráš takto na vec, mohlo by sa súdiť, že nezbude na koniec nič iného, ako dať samému zločincovi za pravdu. Ale nech si hľadí niekto na zločin z akéhokoľvek stanoviska, predsa všetci budú súhlasiť v tom, že sú také zločiny, ktoré sa vždy a všade podľa všetkých možných zákonov od samého počiatku sveta bezsporne považujú a budú sa považovať za zločin dotiaľ, kým človek zostane človekom. Len vo väzení som počul rozprávať o najstrašnejších, o najneprirodzenejších skutkoch, o najohavnejších vraždách, a rozprávali o nich s neudržateľným, detsky veselým smiechom.

Zvlášť mi nevychádza z pamäti istý otcovrah. Bol rodom zeman, slúžil ako úradník, a šesťdesiatročný jeho otec pokladal ho za svojho márnotratného syna. Život viedol prostopašný, pričom upadol do dlhov. Otec mu dohováral a úmyselne ho obmedzoval v peňažných prostriedkoch. Otec mal dom, majer, tušili sa u neho aj peniaze; nuž syn ho zavraždil, ulakomiac sa na dedičstvo. Zločin bol odhalený len o mesiac. Vrah sám oznámil na polícii, že otec jeho zmizol, a nikto nevie, kde sa podel. Celý ten mesiac strávil najprostopašnejším spôsobom. Konečne akosi, keď ho nebolo doma, polícia našla mŕtvolu. V dome cez celý dvor bol jarok pre odtok nečistôt, pokrytý doskami. Mŕtvola ležala v tomto jarku. Telo bolo oblečené a uložené ako v umrlčej truhle; šedivá hlava bola celkom odrezaná a pristavená k trupu; pod hlavu položil vrah podušku. Sám sa nepriznal; zbavili ho zemianstva, úradnej hodnosti a poslali na nútené roboty na dvadsať rokov. Celý ten čas, čo som s ním strávil, bol v najlepšej a najveselejšej duševnej nálade. Bol to nerozvážny, ľahkomyseľný človek, hoci nie hlúpy. Nikdy som u neho nespozoroval nejakej zvláštnej ukrutnosti. Áreštanti opovrhovali ním, ale nie pre zločin, na ktorý nikto nespomenul, lež pre jeho prostopašnosť a preto, že sa nevedel, ako sa patrí, držať. V rozhovore niekedy spomenul si na svojho otca. Raz, rozprávajúc so mnou o zdraví, dedičnom v ich rodine, podotknul: „Na príklad otec môj, ten do samej svojej smrti nikdy si nesťažoval na nejakú chorobu.“ Taká zvieracia neciteľnosť je vôbec, pravda, nemožná. Ale toto bol fenomén; tu musí byť akási vada telesného skladu, akési fyzické a mravné, vede dosiaľ neznáme, zmrzačenie, a nie púhy zločin. Rozumie sa, ja som najprv neveril v ten zločin. Ale ľudia z jeho mesta, ktorí museli poznať podrobnosti jeho života, rozprávali mi všetko, ako sa stalo. Fakty boli tak jasné, že nebolo možné neveriť.

Áreštanti počuli ako raz v noci vo sne zakričal: „Drž ho, drž! Hlavu mu odsekni, hlavu!“

Áreštanti skoro všetci hovorili a blúznili vo sne. Nadávanie, zlodejské výrazy, nože, sekery, prichádzali im v blúznení najčastejšie na jazyk. „My sme ľudia bití,“ hovorili, „vnútornosti máme odrazené, preto v noci aj kričíme.“

Erárna nútená robota v pevnosti nebola zamestnaním, lež povinnosťou; keď trestanec odpracoval svoju „úlohu“, alebo uplynul zákonitý čas jeho roboty, vracal sa do väzenia. Na túto robotu hľadeli s nenávisťou. Bez svojho zvláštneho, vlastného zamestnania, ktorému sa oddávali s celou dušou, nemohol by človek vydržať vo väzení. Z číreho leňošenia rozvili by sa v nich také zločinné vlastnosti, o ktorých nemali prv ani poňatia. Bez práce a bez zákonného, normálneho vlastníctva človek nevydrží, klesá mravne a obracia sa v zviera.

Preto následkom prirodzenej potreby a akéhosi citu sebazáchrany mal vo väzení každý svoje remeslo a svoje zamestnanie. Dlhý letný deň bol skoro celý zaujatý erárnou robotou; za krátku noc človek sotva sa vyspal. Za to v zime trestanec podľa predpisu má byť hneď zavretý vo väzení, keď sa zotmelo. Čože tu robiť celé dlhé, nudné hodiny zimného večera? Preto sa skoro každá kasáreň, nehľadiac na zápoveď, menila v ohromnú dieľňu. Práce tieto v skutočnosti sa, pravda, nezakazovali, ale prísne sa zakazovalo mať pri sebe vo väzení nástroje; ale bez nich bola by robota nemožná. Pracovalo sa tedy potichu a zdá sa, že väzenská správa hľadela na to v niektorých prípadoch cez prsty.

Mnohí z trestancov, keď prichádzali do väzenia ničoho nevedeli robiť, ale učili sa u iných a keď sa vracali na slobodu, boli dobrými remeselníkmi. Boli tu ševci, krajčíri, stolári, zámočníci, ba aj rezbári a pozlacovači. Istý žid — Bumštein — bol zlatníkom, pritom, pravda, aj úžerníkom. Všetci pracovali a zarábali si peniaze. Objednávky prichádzali z mesta.

Peniaze sú z kovu razená sloboda, a preto pre človeka zbaveného úplne slobody sú desať raz vzácnejšie. Čo by mu aj len cingali vo vačku, už je napoly utešený, hoci by nemal na čo ich vynaložiť. Ale peniaze možno vždy a všade stroviť, pričom ide ešte to na váhu, že zakázané ovocie je dvojnásobne sladké. Vo väzení možno dostať aj pálené. Fajky boli čo najprísnejšie zakázané, ale fajčili všetci.

Peniaze a dohán chránili od skorbutu a iných chorôb. A práca chránila od priestupku. Bez svojej vlastnej práce zožrali by trestanci jeden druhého, ako pavúci v pohári.

Jednako aj peniaze aj práca boli zakázané. Často robili v noci nenadále prehliadky a všetko zakázané sa konfiškovalo, pri čom peniaze, čo ich ako schovávali, niekedy predsa dostávali sa do rúk tých, čo prehliadku vykonávali. To je tiež jedna z príčin, prečo trestanci nešetrili peniaze a chytro ich prepíjali. Po každej prehliadke bol vinník, okrem toho že prišiel o všetok svoj majetok, obyčajne ešte citeľne trestaný.

Ale po každej prehliadke hneď zas doplňovali medzery, bez predlenia zaopatrili nové veci a všetko išlo podľa starého poriadku.

Kto nebol remeselníkom, zarábal iným spôsobom. A spôsoby tieto boli dosť originálne. Niektorí sa zaoberali len priekupníctvom, pri čom sa predávajú niekedy také veci, že by človeku za ohradou väzenia ani na myseľ neprišlo nielen ich kupovať a predávať, ale ani považovať ich za veci. Ale väzenie bolo veľmi chudobné a pritom nad mieru podnikavé. Aj posledná handra mala svoju cenu a hodila sa na nejaké dielo. Následkom chudoby mali aj peniaze vo väzení celkom inú cenu, než na slobode. Za veľkú a zložitú robotu platilo sa haliermi. Niektorí s úspechom prevádzali úžerníctvo. Áreštant-márnotratník, keď prišiel na mizinu, odniesol poslednú svoju vec k úžerníkovi a dostal od neho niekoľko medených na ohromné percentá. Ak nevykúpil tej veci na termín, hneď sa predávala bez všetkého zmilovania. Úžerníctvo tak kvitlo, že sa prijímali do zálohu aj erárne veci, ktoré áreštanti pri prehliadke museli mať naporúdzi, ako bielizeň, kožu na boty a podobné, tedy veci, ktoré áreštantovi mohli byť každú chvíľu potrebné. No pri takom zakladaní stával sa aj iný obrat tej veci, ostatne nie celkom nepredvídaný. Áreštant, ktorý založil vec a dostal peniaze, odobral sa bez predlenia a bez akýchkoľvek dlhých rečí k staršiemu poddôstojníkovi, najbližšiemu predstavenému väzenia, oznámil mu, že založil erárne veci, ktoré hneď odoberali u úžerníka, bez ďalšieho oznámenia vyššiemu predstavenému. Zaujímavé je to, že pri tom niekedy nebolo ani hádky; úžerník zamračený, vrátil mlčky, čo patrilo, ba tváril sa, akoby sám bol očakával, že tak bude. Azda v duši bol presvedčený, že, aj on na mieste zakladčíka, urobil by to isté. A preto, ak začal potom predsa nadávať, robil to nie zo zlosti a tak pre očistenie, vraj, svedomia.

Krádeže boli vo väzení veľmi obyčajné. Skoro všetci kradli jeden druhému. Každý mal svoj kufrík so zámkou, v ktorom schovával erárne veci. To bolo dovolené; ale kufre nechránili od krádeže. Môžete si predstaviť, akí šikovní zlodeji tam boli. Mne istý áreštant, človek úprimne mi oddaný (hovorím to bez zveličovania) ukradol Bibliu (jediná kniha, ktorú dovoľovali mať vo väzení); priznal sa mi k tomu toho istého dňa, nie preto, že by sa v ňom svedomie bolo pohlo, ale preto, že mu bolo mňa ľúto, lebo som ju dlho hľadal.

Boli u nás kramári, čo predávali pálené; títo bystro bohatli. O tomto obchode budem niekedy rozprávať zvlášť; je on dosť pozoruhodný. Vo väzení bolo veľa ľudí, ktorí tam prišli pre podlúdnictvo[iv] a preto nieto sa čomu diviť, že, nehľadiac na prísny dozor a stály vojenský sprievod, vodka sa prinášala do väzenia. Poznamenávam, že podlúdnictvo, čo do povahy, je akýmsi zvláštnym zločinom. Či si môžete napríklad predstaviť, že peniaze a výhoda hrajú u niektorého podlúdnika vedľajšiu úlohu, že stoja u neho na druhom mieste? A predsa tomu býva tak! Podlúdnik pracuje z náruživosti, z povolania. To je svojho druhu básnik. On riskuje všetkým, vystavuje sa strašnému nebezpečenstvu, pomáha si ľsťou, je vynaliezavý, vie sa vymotávať z nepohodlného položenia; niekedy vykonáva svoju robotu pod vplyvom akéhosi nadšenia. Je to náruživosť práve tak silná, ako hra v karty. Znal som vo väzení istého áreštanta, človeka obrovských telesných rozmerov, ale pritom tak tichého, pokojného, pokorného, že si nebolo možné predstaviť, akým spôsobom sa ocitnul v tomto mieste. On bol taký dobrosrdečný, tak sa vedel znášať, že za celý čas, čo strávil vo väzení, s nikým sa nepohádal. On pochádzal od západných hraníc, poslali ho sem za podlúdnictvo a rozumie sa, že sa nevedel zdržať a začal prenášať pálené. Koľko ráz ho za to trestali, a jako sa on bál prútov! A veď z toho prinášania vodky mal veľmi nepatrný dôchodok. Z vodky bohatol len podnikateľ. A on, blázonko, miloval umenie pre umenie. Bol plačlivý, ako baba, a koľko ráz po vytrpenom treste sa božil a zariekal, že nebude viac prinášať kontrabandy! Zmužilo premáhal sa niekedy celý mesiac, ale napokon predsa nevydržal… Vďaka takýmto ľuďom, nikdy nebývalo nedostatok páleného vo väzení.

Na koniec bol ešte jeden dôchodok; neobohacoval síce áreštantov, ale bol stály a dobročinný. Boli to almužny. Vyššie triedy našeho obecenstva nemajú ani poňatia o tom, ako sa starajú o „nešťastných“ kupci, mešťania a celý náš ľud. Almužna sa dáva naveky, a to skoro vždy chlebom, žemľami, koláčmi, len niekedy peniazmi. Bez týchto milodarov áreštantom bolo by veľmi ťažko, zvlášte tým, čo sú ešte vo vyšetrovaní, s ktorými zachádzajú oveľa prísnejšie než s tými, čo sú už odsúdení. Almužnu delia áreštanti nábožne a rovnako medzi sebou. Ak nestačí pre všetkých, rozkrájajú sa koláče na polovičky, ba inokedy aj na šesť rovnakých dielov a každý áreštant dostane svoj kúsok. Pamätám, ako som prvý raz dostal peňažitú almužnu. Bolo to nezadlho po mojom príchode do väzenia. Vracal som sa z raňajšej roboty sám, v sprievode vojaka. Popri nás prešli mať s dcérou, dievčatkom asi desaťročným, pekným ani anjelik. Videl som ich prv už raz. Mať bola vdova po vojakovi. Jej muž mladý vojak bol vo vyšetrovaní a zomrel v nemocnici v áreštantskom oddelení v tie časy, keď som tam aj ja ležal. Žena s dcérou prišli sa s ním rozlúčiť; obe hrozne plakali. Keď ma dievčatko spozorovalo, zapýrilo sa a čosi šeplo matke. Tá sa hneď zastavila, vyhľadala v uzlíku 1/2 kopejky a dala ju dcére. Dcéra pobehla za mnou… „Na, nešťastný, príjmi v mene Krista kopeječku!“ zakričala a keď ma dohnala, strčila mi peniažtek do ruky. Vzal som jej kopeječku a dievčatko vrátilo sa k matke celkom spokojné. Túto kopeječku som dlho potom držal u seba.

[i] Áreštant - väzeň

[ii] Náry – spojené dosky na spanie

[iii] Mlat – veľké kladivo

[iv] Podlúdnictvo - pašeráctvo

II. Prvé dojmy

Prvý mesiac a vôbec začiatok môjho väzenského života stoja mi teraz živo pred očima. Nasledujúce moje väzenské roky mihajú sa v pamäti o veľa mútnejšie. Niektoré ako by sa boli úplne uhladili, zliali dovedna, nechajúc po sebe jediný celkový dojem, dojem čohosi ťažkého, jednotvárneho, dusného.

Ale všetko, čo som skúsil v prvé dni svojej kátorgy[v], predstavuje sa mi teraz tak, ako by sa bolo prihodilo včera. Tak ono aj musí byť.

Jasne sa pamätám, že pri prvom kroku v tomto novom živote ma prekvapilo to, že v ňom nenachádzam vlastne nič zvláštne prekvapujúceho, neobyčajného, alebo lepšie povedať, neočakávaného. Všetko to akoby sa už prv bolo mihalo v mojej fantázii, keď som sa po ceste na Sibír snažil uhádnuť, čo ma očakáva. Ale skoro množstvo najpodivnejšich neočakávaností, hrozných udalostí začalo ma zastavovať skoro na každom kroku. Len neskôr, keď som už dosť dlho prežil vo väzení, poznal som zmysel všetkej tejto výnimočnosti, všetkej neočakávanosti takého života a čím ďalej, tým viac som ho obdivoval. Priznávam sa, že ma ten obdiv sprevádzal celý dlhý čas mojeho trestu; nikdy som nemohol s ním sa zmieriť.

Prvý môj dojem pri vstúpení do väzenia bol veľmi ohavný; ale, nehľadiac na to, — kupodivu — sa mi zdalo, že život vo väzení je oveľa ľahší, než som si to predstavoval cestou. Áreštanti, hoci v okovách chodili slobodne po celom väzení, nadávali si, spievali, pracovali pre seba, fajčili, ba aj vodku pili (ale takých bolo neveľa), a v noci niektorí dávali sa do hry v karty. Sama robota napríklad sa mi zdala zďaleka nie tak ťažkou, nie takou mučiteľnou, a len dosť dlho neskôr som spozoroval, že ťarcha a trápenie tejto roboty nezáleží v jej namáhavosti a stálom trvaní, lež v tom, že je ona nútená, povinná, treba ju vykonať, ináč ti hrozí palica. Mužik 1 na slobode pracuje azda viac, niekedy aj v noci, zvlášť v lete; ale on pracuje pre seba, pracuje s rozumným cieľom, preto mu je oveľa ľahšie než trestancovi pri vynútenej a pre neho celkom bezúčelnej robote.

Napadlo mi bolo raz, že keby niekto zachcel celkom rozšliapať, zničiť človeka, keby ho chcel potrestať najhroznejším trestom, pred ktorým by sa zatriasol aj ten najohavnejší vrah a napred sa ho desil, že by bolo len treba urobiť z práce niečo celkom zbytočného a zmyslu nemajúceho. Hoci terajšia robota vo väzení je nezaujimavá a pre trestanca nudná, sama o sebe ako robota ona má predsa svoj zmysel: áreštant robí tehly, kope pôdu, vakuje, stavia; robota táto má zmysel a cieľ. Robotníka áreštanta práca táto niekedy aj zaujíma, chce ju vykonať obratnejšie, solídnejšie, lepšie. Ale keby ho na príklad prinútili, aby prelieval vodu z jedného džbera do druhého, a z druhého zas do prvého, tĺcť piesok, prenášať hromadu zeme z jedného miesta na druhé a naspäť, — myslím, že by sa áreštant za niekoľko dní obesil, alebo by narobil tisícero zločinov, aby radšej zomrel a zbavil sa takého poníženia, takého studu a mučenia. Taký trest zmenil by sa pravda v mučenie, bol by pomstou a bol by nezmyselným, preto že by nedostihol nijakého rozumného cieľa. Ale preto, že časť takého mučenia, nezmyslu, poníženia a studu je celkom iste v každej nútenej robote, preto robota vo väzení nepomerne viac trápenia spôsobuje než každá slobodná robota, a to práve tým, že je vynútená.

Ja som ostatne prišiel do trestnice v zime, v decembri, a nemal som ešte poňatia o robote letnej, päť ráz obtiažnejšej. V zime bolo v našej pevnosti erárnej roboty vôbec málo. Áreštanti chodili na Irtyš[vi] lámať staré erárne bárky, robili v dielňach, vyhadzovali okolo erárnych budov sneh naviaty fujavicami, pálili a tĺkli alabaster a pod. Zimný deň bol krátky; robota sa končievala skoro a všetci sme sa vracali do trestnice včas, kde nebolo do čoho sa chytiť, keby si nebol mal náhodou nejakého svojho vlastného zamestnania. Vlastnou robotou zamestnávala sa ale len tretina trestancov; ostaní zaháľali, potĺkali sa bez potreby po všetkých kasárňach trestnice, hádali sa, vymýšľali klebety, robili škandály, opíjali sa, ak sa im podarilo dostať nejaké peniaze, v noci prehrávali v karty poslednú košeľu, a to všetko z dlhej chvíle, z leňošenia, z nedostatku zamestnania. Neskôr som porozumel, že okrem straty slobody, okrem nútenej roboty je v živote trestancovom ešte jedna muka, skoro horšia, než všetky ostatné. To je nútené spoločné bývanie. Ľudia bývajú spoločne, pravda, aj na iných miestach, ale do trestnice prichádzajú takí ľudia, že nie každému by sa chcelo s nimi spoločne bývať, a ja som presvedčený, že každý trestanec cítil túto muku, hoci zväčša nepovedome.

Aj strava sa mi zdala dostatočnou. Áreštanti tvrdili, že vo vojenských trestniciach európskeho Ruska takú stravy nedávajú. Nemôžem o tom súdiť; nebol som tam. Krome toho mnohí mohli dostávať svoju vlastnú stravu. Mäso u nás bolo za babku, v lete funt za tri kopejky. Ale svoju vlastnú stravu mohli si zaopatrovať len tí, čo mali ustavične peniaze; väčšina áreštantov jedla stravu erárnu. Podotknúť musím, že áreštanti, chváliac svoju stravu, chválili hlavne len chlieb a ďakovali menovite za to, že chlieb bol spoločný, t. j. nevydával sa jednotlivcom na váhu. Tohto spôsobu sa báli; keby sa chlieb vydával na váhu, tretina ľudí by hladovala. Ale zo spoločného chleba dostalo sa všetkým do sýta. Náš chlieb bol akosi zvláštne chutný, a dobrý chýr chodil o ňom po celom meste. Pripisovali túto dobrú akosť chleba zdarnému zriadeniu pekárne vo väzení. Zelená polievka — ruské šči — sa veľmi neodporúčala. Varili ju v spoločnom kotle a dávali do nej trochu lohazy[vii]; zvlášť vo všedné dni ona bývala veľmi riedka a bez masti. Zhrozil som sa, keď som v nej uvidel veľa švábov. Ale áreštanti si ich ani nevšímali.

Prvé tri dni som do roboty nechodil; tak robili s každým novým áreštantom, dávali mu odpočinúť z cesty. Ale hneď na druhý deň som musel vyjsť z trestnice, lebo som mal dostať iné okovy. Okovy, čo som mal dosiaľ, neboli podľa predpisu; boli z prsteňovitých článkov, boli to tie, čo áreštanti nazývajú „štrnkadlami“. Ich nosia zvrchu na nohaviciach. Okovy predpísané pre väzenie, aby neprekážali pri robote, neskladajú sa z článkov ako reťaz, lež zo štyroch železných prútov, skoro na palec tlstých, spojených medzi sebou tromi obrúčkami. Tieto okovy sa spojili pod nohavicami. K prostrednej obrúčke sa priväzoval remeň, ktorý bol pripnutý k opasku, čo sa nadieval na košeľu.

Pamätám sa na svoje prvé ráno vo väzení. V kasárni vojenskej stráže pri vrátach trestnice zabubnovali zoru a o desať minút strážny poddôstojník začal otvárať kasárne. Začali sa prebúdzať. Pri mdlom svetle tenkej lojovej sviečky vstávali áreštanti zo svojho tvrdého loža, trasúc sa od chladu. Väčšina ich bola mlčanlivá a mračná po spánku. Oni zívali, vyťahovali sa, mračili svoje biľagované čelá. Niektorí sa prežehnávali, iní hneď sa začali vadiť. Dusnota bola strašná. Čerstvý zimný vzduch sa vrútil cez dvere, náhle ich otvorili a jako oblak pary valil sa po kasárni. U vedier s vodou zhŕkli sa áreštanti; jeden za druhým brali črpák, naberali do úst vody a z úst si myli ruky a obličaj. Vodu chystal z večera „parášnik“. V každej kasárni nachodil sa podľa predpisu jeden áreštant, zvolený väzňami, k obsluhe. Nazýval sa „parášnikom“ a nechodil na robotu. Jeho povinnosťou bolo starať sa o čistotu v kasárni, drhnúť vechťom podlahu, prinášať a vynášať nočný džber a prinášať do dvoch vedier čerstvej vody — ráno k umývaniu a vo dne k pitiu.

Pre črpák, ktorý bol len jeden pre všetkých, vznikla hneď hádka:

„Kam lezieš, ty jazvené čelo!“ bručal akýsi zamračený, vysoký, chudý a smuhlý áreštant s divnými akýmisi vypuklosťami na oholenej lebke, odstrkujúc pri tom druhého trestanca, zavalitého, tlstého, s veselým červeným obličajom; „počkaj.“

„Čo kričíš? Za počkanie sa u nás platí; sám sa pakuj! Vidíš ho, aký „monument“ sa vytiahol. Ale ani za mak „fortikuľťapnosti“ nemá, bračekovci!“

„Fortikuľťapnosť“ spôsobila istý efekt: mnohí sa dali do smiechu. A o to práve šlo veselému, tlstému áreštantovi, ktorý v kasárni hral rolu akéhosi šaša. Vysoký áreštant pozrel na neho s najhlbším opovržením.

„Birjulina krava!“ povedal akoby sám pre seba, „vypásol sa bachráč na väzenskom chlebe, rád je že sa oprasí k sviatkom a hodí dvanásť prasiat.“

Bachratý áreštant sa konečne dopálil.

„Ale čože si ty za vtáka,“ zakričal celý zapálený.

„To sa vie, že vták!“

„Aký?“

„Taký!“

„Akýže taký?“

„Nuž hovorím ti, že taký!“

„Povedže tedy, aký?“

Oba upreli oči jeden na druhého. Bachráč čakal na odpoveď a stisnul pästi, ako by sa hneď chcel dať do pračky. Ja som vskutku myslel, že bude bitka. Pre mňa to bolo všetko nové, preto som hľadel na nich so zvedavosťou. Ale neskôr som sa presvedčil, že podobné scény boli veľmi nevinné a hrali sa ako komédia pre všeobecné obveselenie; do pračky skoro nikdy nedochodilo. Všetko toto bolo dosť zvláštne a vyobrazovalo mravy väzenia.

Vysoký áreštant stál spokojne a vznešene. On vedel, že na neho hľadia a čakajú, či si zaslúži hanbu svojou odpoveďou, alebo nie; že je treba zachovať si vážnosť, dokázať, že je vskutku vták a oznámiť aký. S nevyslovným opovržením zaškúlil na svojho protivníka, starajúc sa pri tom hľadieť na neho, pre zvýšenie urážky, akosi cez plece zhora dolu, ako by sa díval na neho sťa na nejakého chrobáčika, a potom pomaly a zrozumiteľne povedal:

„Kahan!“

To jest, že je on vták kahan. Hlasitý výbuch smiechu privítal áreštanta, čo si vedel takto pomôcť.

„Podliak si ty, a nie kahan!“ zareval tlstý, cítiac, že prehral na celej čiare, pri čom došiel už do najväčšej zúrivosti.

Ale náhle hádka sa stala opravdivou, chlapíkov hneď okríkli.

„Čo tam revete!“ zakričala na nich celá kasáreň.

„Radšej sa pobite, než darmo hrtan drať,“ zakričal ktosi z kúta.

„Áno, pobijú sa, len čakaj!“ dostalo sa mu odkiaľsi v odpoveď. „Naši chlapíci sú smelí, vyzývaví; sedmero sa ich jedného nebojí…“

„Oba sú oni dobrí! Jeden prišiel za funt chleba do väzenia, a druhý chodil smetanu maškrtiť — zjedol babe kyslé mlieko a za to sa mu dostalo knutom.“

„Nu — nu — nu! Prestaňteže,“ zakričal invalid, čo pre udržiavanie poriadku býval v našej kasárni a spal v kúte na zvláštnej posteli.

„Vody, chlapci! Nevalid Petrovič sa prebudil; vody Nevalidovi Petrovičovi, rodnému bratovi.“

„Bratovi… Čo som ti ja za brat? Rubľa sme spolu neprepili, a, vraj, brat!“ bručal invalid, obliekajúc plášť.

Hotovili sa k prehliadke; začalo svitať; v kuchyni zobral sa hustý zástup ľudí, tak že nebolo možné sa pretlačiť. Áreštanti tlačili sa v svojich kožuchoch a čapiciach okolo chleba, ktorý im krájal jeden z kuchárov. Kuchárov volili áreštanti zo svojho stredu po dvoch na každú kuchyňu. U nich sa nachodil aj kuchynský nôž na krájanie chleba a rezanie mäsa, jeden na celú kuchyňu.

Po všetkých kútoch a okolo stolov sedeli áreštanti, pripravení hneď sa odobrať do roboty. Pred niektorými stáli drevené misky s kvasom. Do kvasu drobili chlieb a jedli. Krik a šum bol neznesiteľný; ale niektorí slušne a ticho sa zhovárali niekde v kúte.

„Deduško Antonyč zdravstvuj! Dobrý apetit!“ povedal mladý áreštant, sadajúc si vedľa zamračeného a bezzubého trestanca.

„Nu, zdravstvuj, ak len nežartuješ,“ odpovedal tento, nezdvíhajúc k nemu očí a namáhajúc sa rozžuť chlieb svojimi bezzubými ďasnami.

„A veď som ja myslel, Antonyč, že si ty už zomrel; na moj’ dušu.“

„Oj, nie; najprv ty umri, a potom ja…“

Sadol som si vedľa nich. Napravo odo mňa zhovárali sa dvaja solídne vyzerajúci áreštanti, starajúc sa vari jeden pred druhým zachovať svoju vážnosť.

„Mňa tak ľahko neokradú,“ hovoril jeden, „ja sa, braček, sám bojím, aby niečo neukradol.“

„Nu, aj mňa holou rukou neber: opálim ťa.“

„Ale, ako bys’ ho opálil. Si tiež len úbohý sibírsky vyhnanec; iného nazvania pre nás nieto… Ona ťa oberie, ani sa ti nepokloní. Tuto, braček môj, aj moja kopejka utonula. Onehdy sama prišla. Kam sa s ňou podieť? Začal som prosiť, abych smel k Feďkovi katovi: má dom na predmestí, od Žida Šalamona — prašivého ho kúpil, od toho, čo sa potom obesil.“

„Viem, bol u nás predvlani krčmárom; volali ho Griška tmavá krčma. Viem.“

„Ba nevieš; tmavá krčma bola niečo iného.“

„Niečo iného! To tedy len ty vieš! No ja ti privediem, koľko chceš, svedkov.“

„Privedieš! Odkiaľže si, a čí som ja?“

„Čí? Veď som ťa ja neraz vyobšíval a nevychvaľujem sa; a on sa pýta, čí?“

„Ty, že si ma vyobšíval? Ten, čo ma bude biť, sa ešte nenarodil; a kto bil, ten v hrobe leží.“

„Ach ty morová rana benderská!“

„Aby ťa sibírska jazva jazvila!“

„Aby s tebou turecká šabľa hovorila!“

I začalo sa sypať nadávanie.

„Pozrite ako sa rozvadili!“ zakričali niektorí okolo. „Na slobode nevedeli žiť; teší ich, že tu k lacnému chlebu prišli.“

Hneď ich utíšia. Nadávať, „tĺcť“ jazykom sa dovoľuje. To je z čiastky zábava pre všetkých. Ale do bitky málokedy nechajú dôjsť; len pri výnimočnom nejakom prípade sa protivníci pobijú. O bitke sa hneď oznámi majorovi; začne sa vyšetrovať, prijde sám major, — slovom všetci budú mať z toho nepríjemnosti, preto bitka sa nedopúšťa. Ba aj protivníci nadávajú si viac pre skrátenie chvíle, pre nich je to slohové cvičenie. Často sami seba klamú; začínají so strašným zápalom, s rozhorčenosťou. Myslíš si, už-už sa dajú do seba; ale keď dôjdu do istej medze, hneď sa rozídu. Všetkému tomuto som sa zo začiatku veľmi divil. Náročky som tu uviedol príklad najobyčajnejších rozhovorov areštantských. Nemohol som si spočiatku predstaviť, ako je možné nadávať si zo zábavy a nachodiť v tom milé, príjemné zaneprázdnenie. Ostatne netreba zabúdať aj na márnomyseľnosť. Vynikajúci v nadávaní dialektik bol vo vážnosti. Div, že mu netľapkali ako hercovi.

Ešte včera večer som spozoroval, že na mňa hľadia so zlým okom. Zachytil som niekoľko zamračených pohľadov, obrátených na mňa. Iní areštanti zasa vrteli sa okolo mňa, domnievajúc sa, že som priniesol so sebou peniaze. Hneď mi začali preukazovať rozličné službičky: učili ma, ako mám nosiť nové okovy; zaopatrili mi, pravda za peniaze, kufrík so zámkou, abych si mohol do neho zavrieť vydané mi erárne veci a trochu svojej bielizne, čo som priniesol so sebou do väzenia. Ale hneď na druhý deň mi ju ukradli a prepili. Jeden z nich stal sa neskôr človekom mne najoddanejším, hoci ma neprestával okrádať, keď sa mu naskytla príležitosť. Robil to bez všetkej ostýchavosti, skôr akosi nepovedome, akoby z povinnosti a nebolo možné hnevať sa preto na neho.

Mimo iného povedali mi tiež, že je treba mať svoj čaj, a že by neškodilo zaopatriť si aj svoj vlastný čajník; zatiaľ pre mňa vypožičali cudzí. Odporúčali mi kuchára, ktorý vraj za tridsať kopejok mesačne bude mi variť, čo sa mi zapáči, ak zachcem jesť zvlášť a kupovať si potraviny… Rozumie sa, že si pri tom vypožičali odo mňa peniaze a každý z nich prišiel hneď prvý deň aj po tri razy si požičiavať.

Na bývalých zemanov vo väzení vôbec dívajú sa mračne a nepriaznivo. Nehľadiac na to, že sú už zbavení všetkých svojich stavovských práv a vo všetkom celkom rovní ostatným áreštantom, predsa ich títo nikdy neuznávajú za svojich súdruhov. Nerobia to z nejakej uvedomelej predpojatosti, lež celkom úprimne. Oni úprimne uznávali nás za zemanov, hoci sami ľúbili nás dráždiť naším ponížením.

„No, teraz je koniec, stoj! Chodieval Peter po Moskve v lete, a teraz Peter povrazy pletie,“ posmievali sa nám ruským porekadlom, alebo inými podobnými zdvorilosťami.

Oni hľadeli s radosťou na naše trápenie, ktoré sme sa starali pred nimi tajiť. Zvlášť sa nám dostávalo zo začiatku pri robote za to, že sme nemali toľko fyzickej sily ako oni, a nemohli sme im náležite pomáhať. Nič nie je ťažšieho, ako získať si dôveru prostého ľudu (zvlášť takého ľudu), a zaslúžiť si jeho lásku.

V našom väzení bolo niekoľko bývalých zemanov. Ponajprv päť Poliakov. O nich pohovorím niekedy zvlášť. Áreštanti strašne nenávideli Poliakov, ešte viac než vypovedaných sem ruských zemanov. Poliaci (hovorím len o politických zločincoch) držali sa k nim akosi obzvláštne, urážlivo zdvorile, boli veľmi nezdieľni a nijako nemohli skryť pred áreštantami svojho k nim opovrženia; títo to veľmi dobre ponímali a odplácali im to rovnou mierou.

Musel som skoro dva roky stráviť vo väzení, abych si získal priazeň niektorých áreštantov. Ale väčšine z nich som sa konečne zaľúbil a uznali ma za „dobrého“ človeka.

Ruských zemanov, krome mňa, bolo štvoro. Jeden, mizerné a podlé stvorenie, hrozne skazený, bol remeslom vyzvedač a udavač. Počul som o ňom ešte do príchodu sem, a hneď z prvých dní som prerušil s ním každý styk. Druhý bol ten otcovrah, o ktorom som sa už zmienil v svojich Zápiskoch. Tretí bol Akim Akimyč; zriedka som vídal takého podivína, ako bol tento Akim Akimyč. Rezko sa vtlačil do mojej pamäti. Bol vysoký, chudorľavý, prihlúpy, slabých školských vedomostí, veľmi rád sa hádal a bol akurátny ako Nemec. Áreštanti sa smiali nad ním; ale niektorí báli sa dať s ním do hádky, lebo sa chytal každého slova, všetko mal za zlé a bol vzdornej povahy. Spriatelil sa s nimi hneď, ako vstúpil do väzenia, nadával im, ba aj do pračky sa púšťal. Poctivý bol fenomenálne. Len spozorovať niekde nespravodlivosť, hneď sa zmiešal do veci, hoc by sa ho vôbec ani netýkala. Naivný bol v najvyššej miere: napríklad, keď sa vadil s áreštantami, vytýkal im niekedy, že boli kedysi zlodejmi a celkom vážne im napomínal, aby nekradli. Slúžil vo vojsku na Kaukaze a bol práporčíkom.2 Zoznámili sme sa hneď prvého dňa, a on mi hneď rozprával o tom, prečo sa dostal sem do väzenia. Službu svoju začal na Kaukaze ako junker[viii] v pechotnom pluku; ťažká bola jeho služba a dlho to trvalo, kým bol povýšený za dôstojníka. Potom ho poslali do akejsi pevnôstky ako staršieho náčelníka. Susedný knieža, s ktorým Rusi žili v mieri, podpálil pevnôstku a urobil na ňu v noci útok. Útok sa nevydaril. Akim Akimyč neprezradil, že zná, kto bol útočníkom. Všetko zvalili na odbojných horalov a o mesiac pozval knieža k sebe do pevnosti ako hosťa. Knieža prišiel, nemajúc tušenia, o čo ide. Akim Akimyč vystrojil svoju posádku do radov, dokázal mu pred ňou, že on podpálil pevnosť, pokarhal ho; dal mu najpodrobnejšie naučenie, ako sa má budúce držať knieža, čo žije s Rusmi v mieri a na koniec ho dal zastreliť. Svojemu predstavenému oznámil o tom hneď so všetkými podrobnosťami. Za všetko toto ho súdili, odsúdili k smrti; ale zmäkčiac rozsudok, poslali ho na dvanásť rokov do Sibíri na nútenú pevnostnú robotu druhej triedy. On súhlasil úplne, že konal nesprávne; hovoril mi, že to vedel aj prv než dal zastreliť knieža, vedel, že osoba, čo žila v miere, mala byť súdená podľa platných zákonov; hoci všetko toto znal, on akosi nemohol poňať svojej viny.

„Ale, dovoľte! Veď podpálil moju pevnosť. Čože som sa mu mal ešte pokloniť a poďakovať za to?“ hovoril mi, odpovedajúc na moje námietky.

Áreštanti hoci sa smiali nad Akimom Akimyčom, hovoriac, že nemá všetkých doma, vážili si ho za jeho akurátnosť a šikovnosť.

Nebolo remesla, aby sa v ňom nevyznal Akim Akimyč.

Bol stolárom, ševcom, maliarom, pozlacovačom, zámočníkom a všetkému tomuto naučil sa na kátorge.3 Bol vo všetkom samoukom; raz sa podíva, a už to urobí. On robil aj bedničky, košíčky, lampášiky, detské hračky a predával ich v meste. Takým spôsobom zarobil si trochu peňazí, ktoré hneď upotrebil na zakúpenie nového kusu bielizne, na mäkšiu podušku, spravil si aj skladný matrac. Býval v tej istej kasárni čo aj ja a preukázal mi nejednu úsluhu za prvých dní môjho väzenia.

Keď áreštanti vychádzali z väzenskej ohrady na robotu, vystrojili sa pred strážnicou v dva rady; spredku a zo zadku stál vojenský sprievod s nabitými puškami. Prišiel ženijný dôstojník, konduktor[ix] a niekoľko radových ženistov, ktorí boli dozorcami nad našou robotou. Konduktor rozdelil trestancov a posielal jednotlivé skupiny, kam bolo treba, na robotu.

Mňa poslali aj s druhými do inžinierskej dielne. Bola to nízka, murovaná budova na rozsiahlom dvore plnom rozmanitého náčinia. Bola tu vyhňa, zámočnícka dielňa, stolárska, maliarska a iné. Akim Akimyč chodieval sem a pracoval v maliarskej dielni, varil firnajz, rozotieral farby, farbil stoly a iné náradie na orechovo.

Kým mi pripäli nové okovy, dal som sa s Akimom Akimovičom do reči o svojich prvých dojmoch vo väzení.

„Áno, zemanov nemajú radi,“ povedal, „zvlášte politických; s radosťou by ich zjedli. Ale nieto čomu sa diviť. Po prvé, vy ste iní ľudia, na nich sa neponášate; po druhé, oni všetci boli prv alebo panskými poddanými alebo vojakmi. Súďte sami, či vás môžu mať radi? Tuto je, poviem vám úprimne, život ťažký, ale v áreštantských rotách európskeho Ruska je ešte horšie. Sú tu niektorí odtiaľ; tí sa nevedia nachváliť našej trestnice, akoby prišli z pekla do neba. Obtiažnosť nezáleží v robote. Rozprávajú, že tam v Rusku vo väzeniach prvej triedy správa nie je čisto vojenská; aspoň ináč si tam počína než u nás. Tam vraj áreštant môže bývať vo vlastnom domku. Nebol som tam, ale tak rozprávajú. Hlavy tam neholia, v rovnošate sa tam nechodí, hoci ostatne je dobre, že u nás majú všetci rovnaký oblek a sú holení. Je tu predsa len lepší poriadok, a aj pre oko príjemnejšie. Im sa to pravda nepáči. Ale sa len podívajte, aká je to zberba! Jeden z vojenskej školy, druhý z Čerkesov, tretí rozkolník, štvrtý pravoslávny sedliak, čo rodinu, milé deti zanechal doma, piaty Žid, šiesty Cigáň, siedmy Boh vie kto, a všetci sa majú znášať, nech sa robí, čo chce, všetci majú súhlasiť jeden s druhým, jesť z jednej misy, spať na jedných nárach. A sloboda pri tom jaká? Zvláštny kúsok môžeš zjesť len ukradomky, každý groš schovávaj do čižiem, a všade len väzenie a väzenie… Nieto ani divu, že človekovi hlúposť a bláznovstvo tu lezie do hlavy.“

Ale toto som ja už vedel. Nadovšetko bych sa bol rád dozvedieť niečo o našom majorovi. Akim Akimyč nerobil tajností a pamätám sa, že môj dojem nebol veľmi prijemný.

Ešte dva roky bolo mi súdené prežiť pod jeho veliteľstvom. Všetko, čo mi o ňom rozprával Akim Akimyč, ukázalo sa celkom spravodlivým, len s tým rozdielom, že dojem skutočnosti je vždy silnejší, než dojem spôsobený vyprávaním. Bol to strašný človek, a to preto, že taký človek bol náčelníkom, náčelníkom skoro neohraničeným nad dvoma stami ľuďmi. Sám sebou bol len neporiadny a zlý človek, nič viac. Na áreštantov hľadel ako na svojich prirodzených nepriateľov a to bola prvá a hlavná jeho chyba. Mal pravda niektoré spôsobnosti, ale všetko, aj čo v ňom bolo dobrého, predstavovalo sa v akejsi dokaličenej forme. Tento nezdržanlivý, zlý človek vtrhol do väzenia niekedy aj v noci, a keď spozoroval, že áreštant spí na pravom boku, alebo horeznačky, dal ho ráno potrestať: „Spi, vraj, na pravom boku, ako som to prikázal.“ Vo väzení ho nenávideli a báli sa ho ako moru. Obličaj mal tmavočervený, zlostný. Všetci vedeli, že bol celkom v rukách svojho sluhu Feďku. Najviac ale miloval svojho pudla Trezora, a bol by sa skoro zbláznil od bolesti, keď Trezorko ochorel. Rozprávali, že plakal nad ním, ako nad rodným synom; vyhnal jedného veterinára, a po svojom obyčaji skoro sa s ním pobil. Dozvediac sa od Feďku, že vo väzení nachodí sa áreštant, zverolekár-samouk, ktorý lieči veľmi podarene, dal ho hneď zavolať.

„Pomôž! zlatom ťa osypem, vylieč mi Trezorka!“ zakričal, obracajúc sa k áreštantovi.

Toto bol sibírský sedliak, schytralý, nehlúpy a vskutku veľmi súci zverolekár.

„Dívam sa ja na Trezorka,“ rozprával on potom áreštantom, ostatne dlho po svojej návšteve u majora, keď o veci už zabudli, „dívam sa: leží pes na diváne, na bielej poduške, a vidím, že má zapálenie, že je treba tedy krv pustiť a vyliečil by sa pes, na moj’ pravdu vám hovorím! Ale pri tom rozmýšľam: A čo, ak ho nevyliečim, ak zdochne? Nie, hovorím, vaše vysokoblahorodie, neskoro ste ma zavolali; keby ste ma boli zavolali včera, alebo predvčerom, vyliečil bych psa; ale teraz už nemôžem, nevyliečim…“

Tak aj zdochnul Trezor.

Rozprávali mi dopodrobna, ako chceli zabiť našeho majora. Bol vo väzení istý áreštant. Bol on u nás už niekoľko rokov a vyznamenával sa svojím tichým držaním sa. Pozorovali tiež, že on skoro nikdy s nikým nehovoril. Preto ho mali za akéhosi blbého. Bol gramotný a celý posledný rok ustavične čítal Bibliu, čítal ju vo dne, v noci. Keď všetci usnuli, on vstával o polnoci, zažal chrámovú voskovú sviecu, vyliezol na pec, roztvoril knihu a čítal až do rána. Jedného dňa oznámil poddôstojníkovi, že na robotu nepôjde. Oznámili to majorovi; ten sa rozbesnil, priletel sám. Áreštant vrhol sa na neho s tehlou, ktorú si bol prichystal, ale ho netrafil. Chytili ho, súdili a potrestali. Všetko sa skončilo veľmi chytro. O tri dni umrel v nemocnici. Umierajúc, hovoril, že nemal ničoho proti nikomu, že chcel jedine trpieť. On ostatne neprináležal k nijakej rozkolníckej sekte. Vo väzení spomínali ho s úctou.

Konečne mi pripäli nové okovy. Rozlúčil som sa s Akimom Akimyčom a dozvediac sa, že sa môžem vrátiť do väzenia, vzal som s sebou sprievodcu a šiel som domov. Áreštanti sa už schádzali. Najprv sa vracali z roboty tí, ktorým dávali určitú úlohu. Jediný prostriedok, aby áreštant s horlivosťou dal sa do roboty, bol dať mu úlohu. Tieto úlohy boli niekedy ohromné, ale áreštanti predsa ich vykonali oveľa prv, než keby pracovali až do obyčajného bubnovania. Keď trestanec končil uloženú mu robotu, šiel bez prekážky domov a nikto ho ďalej nezdržoval.

Obedujú nie spoločne, lež ako kto prijde; ani by sa nevmestili naraz do kuchyne. Oproboval som sči; ale som ich nemohol jesť a zavaril som si čaju. Sedeli sme na konci stola. So mnou bol súdruh, tiež ako ja pôvodu zemianskeho.

Áreštanti prichádzali a odchádzali. Miesta bolo dosť, ešte sa všetci nevrátili. Asi päť osôb sadlo si osobitne za veľkým stolom. Kuchár im nalial sči do dvoch misiek a postavil pred nimi celý pekáč s pečenou rybou. Oslavovali čosi a jedli svoje. Na nás oni hľadeli nepriateľsky. Prišiel jeden Poliak a sadol si k nám.

„Doma som nebol, a všetko viem!“ zakričal akýsi vysoký áreštant, vchádzajúc do kuchyne a pozerajúc na všetkých prítomných.

Bolo mu asi päťdesiat rokov, chudorľavý, ale svalnatý. Na jeho obličaji bolo čosi potmešilého, ale aj veselého. Zvlášť pozoruhodná bola jeho tlstá, ovislá spodná gamba, ktorá dodávala tvári jeho výraz čohosi veľmi komického.

„Nu, dobré ráno! Čože ma nepozdravujete? Našim kurským,“ dodal, prisadajúc k tým, čo jedli svoje, „dobrý apetít! Vítajte predsa hosťa!“

„Veď sme my, braček, nie z Kurska.“

„Nu, tambovským!“

„Ani z Tambova. Tu, braček, nič nedostaneš. Iď radšej k bohatému sedliakovi, tam popros.“

„Mám, bračekovci, dneska v žalúdku Ivana Taskuna a Mariu Ikotišnu, a kdeže býva ten bohatý sedliak?“

„Hen ho máš, Gazin je bohatý sedliak, iď si k nemu.“

„Lumpuje dnes Gazin, bračekovci! Dal sa do pijatiky, celý svoj mešec dnes prepije.“

„Má, hádam, dvadsať rubľov,“ podotknul druhý. „Výhodné, bračekovci, byť krčmárom.“

„Tak čože, nepríjmete hosťa? Nu, tak potrebujeme aj komisného.“

„Vieš čo, poprosi čaju. Hentam páni pijú.“

„Akí páni, tu pánov nieto; sú práve takí, ako my teraz,“ ozval sa mrzuto áreštant, čo sedel v kúte. Dosiaľ neprehovoril ani slova.

„Rád bych sa napil čaju, ale hanbím sa prosiť; česť mi nedovoľuje!“ povedal áreštant s tlstou gambou, pozerajúc na nás dobrosrdečne.

„Ak chcete, ja vám dám,“ riekol som, ponúkajúc mu čaju, „chcete?“

„Akože bych nechcel!“

On podišiel k našemu stolu.

„Vidíš ho, doma z krpca strebal sči, a tu sa naučil čaj piť; zachcelo sa mu panského nápoja,“ povedal mračný áreštant.

„A čo tu vari nikto nepije čaj?“ opýtal som sa ho. Ale on neuznal ma za hodného odpovedi.

„Tam nesú koláče. Uhostite ma už aj koláčikom.“

Priniesli koláče. Mladý áreštant niesol ich celý zväzok a rozpredával po väzení. Predavačka mu dala desiaty koláč prídavkom. O tento desiaty koláč mu vlastne šlo.

„Koláče, koláče!“ kričal, vchádzajúc do kuchyne, „moskovské, horúce! Sám by ich zjedol, ale peniaze potrebujem. Nu, šuhaji, posledný koláč zostal: u koho mamička bola.“

Toto odvolávanie sa na materínsku lásku rozsmiešilo všetkých, kúpili u neho niekoľko koláčov.

„A veď Gazin, bračekovci,“ povedal predavač, „dolumpuje sa dnes do nešťastia! Na moj’ pravdu! Keby sa mu zachcelo pijanstvovať. Veď Osmioký každú chvíľu môže prísť.“

„Schovajú ho. A či je veľmi opitý?“

„Besnie sa, do každého zadiera.“

„Nu tak dopijanstvuje sa do pästí…“

„O kom to rozprávajú?“ pýtam sa Poliaka, sediaceho vedľa mňa.

„O Gazinovi. On tu predáva vodku. Keď zarobí trochu peňazí, hneď ich prepije. Ukrutný a zlý človek; ostatne, keď je triezvy, drží sa ticho. Ale ak sa napije, ukáže sa jeho pravá povaha; s nožom na ľudí doráža. Ale tu ho hneď skrotia.“

„Akože ho krotia.“

„Vrhne sa na neho desať áreštantov a začnú ho strašne mlátiť, dokiaľ nestratí vedomie, to jest zbijú ho do polu smrti. Potom ho položia na náry a prikryjú kožuchom.“

„Ale veď ho takým spôsobom môžu zabiť!“

„Iného by zabili do smrti, ale jeho nie. Je strašne silný, najsilnejší v celom väzení a pritom najmocnejšieho zloženia tela. Vyspí sa a nasledujúceho dňa ráno vstane celkom zdravý.“

„Povedzte mi, prosím vás,“ spytoval som sa ďalej Poliaka, „títo majú pre seba zvláštny obed, a ja pijem svoj čaj. A predsa hľadia tak, akoby mi závideli ten čaj. Čo to znamená?“

„Čaj nie je toho príčinou,“ odpovedel Poliak. „Oni sa hnevajú na vás preto, že ste zeman, a nie taký, ako oni. Mnohí z nich by chceli sa do vás zadrať, chceli by vás obraziť, ponížiť. Tu vy ešte veľa budete mať nepríjemností. Nám všetkým je tu hrozne ťažko. V každom ohľade je nám tu najhoršie zo všetkých. Treba je veľa ľahostajnosti, aby k tomu človek privykol. Neraz stretnete nepríjemnosti a nadávanie pre čaj a pre zvláštne jedlo, nehľadiac na to, že tu veľmi mnohí a často jedávajú svoj vlastný obed a niektorí pijú čaj stále. Im je to dovolené, ale vám nie.“

Keď to rozpovedal, vstal a odišiel od stola. O niekoľko minút sa splnilo, čo predpovedal…

[v] Katoroga – ťažké väzenie v s nútenou robotou

[vi] Irtyš – je rieka v strednom Rusku, severovýchodnom Kazachstane a v severozápadnej Číne

[vii] Lohaza - krúpy

[viii] Junker – kadet, študent dôstojníckej školy

[ix] Konduktor – poddôstojník nižšej hodnosti

Koniec ukážky