Mária Bolrijová

Július Detrich

Obálka: Modebild Kvinna med dräkt, Hamngatan i Stockholm by Sundahl, Sune - Swedish Centre for Architecture and Design, Sweden - Public Domain.

V texte boli oproti pôvodnému vydaniu vykonané minimálne gramatické a štylistické zmeny.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-134-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-135-0 (MOBI)

I.

Bolo to nad Máriine sily. Musela byť všade. Vyžadovali to okolnosti. Tak bola: pri oraní, pri siatí, pri žatve i pri mlatbe. Musela sa teda starať o všetko. I oprava hospodárskeho náradia prináležala do jej funkcie.

A pri vykonávaní týchto nevyhnutností, ktoré život na ňu uvalil, nemysliac to však rúhavo, lebo život bol predsa len milostivý, i keď viac starostí prinášal v porovnaní s inými. Život sa striedal, dobré so zlým a naopak. Sú to akoby záhyby života. V jednom z týchto záhyboch videla črty mužskej tváre, ktorú poznala zhodou určitých okolností. Bola to taká tichá príhoda. A predsa zanechala živú spomienku spojenú s nevinným úsmevom čo sa zrodil na kraji medze, deliacej sen od života... Videla ho chodiť po prázdnych miestach, po odľahlých chodníkoch, kde rozprestieral svoj stan. Podľa toho súdila jeho životný záujem, jeho sklon k myšlienkam, že rád pitval telesné záhyby čo rodia zvedavé myšlienky rozprestierajúce bujnú fantáziu vtierajúc a sprevádzajúc záhyby života.

A ten úsmev, rodiaci sa na kraji medze, deliacej sen od života, bol taký ľahký, akoby s krídelkami, čo ľahko odletí, keď sa sen stane životom. – Keď na jeho mieste trpká črta alebo ironický úsmev zostane sedieť, prejavujúc neskôr flegmatickosť, ľahkosť a nedbalosť, ako by život bol iskrivým vínom výstižne krojených ženských perí a oblých pŕs, vtedy akýsi záchvev milosti zrýchlil dych s tušením chvíľkového čara a sladkej rozkoše, čo prejavuje sa v pohľadoch a v zmyselných perách.

Neskôr sa dozvedela. Bol maliarom. Istotne akademickým. Maliarom čo kreslí črty ľudskej hlavy, vtierajúc do nich prvky nazývané modernou, umením. Spod tohto uhla vyšla i jeho žiadosť, aby mu stála modelom. Chcel aby sa postavila na medzu deliacu lúku od lúky a aby do ruky si vzala divý mak. Žiadosť jeho pokladala za zaujímavú a za celkom nevinne prirodzenú. Len keď neskôr potom žiadal od nej uvoľniť šaty a potom keď chtivé prsty dotýkali sa záhybov života, vtedy jej to prichodilo absurdným, i keď tvrdil a prisahal sa, že to myslí poctivo a statočne.

Dni cválali do diaľky so siluetou včerajška.

Po čase odišla s neistým prísľubom a rozlúčením. A zaujala svoje miesto tu na rodičovskej hrude, ktorá bola čierna, kyprá, dobrá a láskavá, lebo dobrú úrodu dávala a chlieb, ktorý z obilia zrodila, bol biely a mäkký.

Ranná rosa dňa sa podobala slzám včerajška. Ba možno bola čistejšia. A živšia. Možno bez slanej príchuti. Preto musela byť čistejšou. Mária sa na ňu zahľadela. Sedela na osamelom liste. Kvapka rosy. A list stromu. Mária pozerala sa cez kvapku rosy na dno – na list. Rosa bola čistá a list svieži. Pozerala ďalej, akoby chcela hľadať v kvapke mora príčinu jeho veľkosti a v tejto kvapke rosy príčiny jej čistoty, nevinnosti. Tá posledná vlastnosť ju prezrádzala sedením na lupeňoch, na listoch a na steblách trávy. Vyzerala nepatrná a predsa na svojom mieste, ktoré vopred zrodila príčina, lebo jestvovala. Mária sa rozhliadla vôkol domu. A myšlienky prehupli črtami umelcovej tváre k prítomnosti dňa a dotkla sa ľudí, ktorí mali príčinu pozerať sa na ňu so skrytou i prejavenou úctou: s prejavom poníženosti i oddanosti, lebo veď predsa bola len dedičkou majetku, majúce druhé storočie meno Bolrijovo.

Ale okrem nej bol tu aj jej brat Peter. Priepasť prítomnosti bola jednako len dosť citeľná, keď sa nad ňou pozastavila a keď myšlienky oblapili Petra s akousi zvedavosťou a s istými dohadmi, nelíšiacimi sa s absurdnosťou, ako nazvala chcenie umelcovo, čo ju chcel maľovať s holým plecom a štíhlym hrdlom prijemne lahodiacim pohľadu. Peter zavalil ju starosťami dňa. Starosťami o zveľadenie a udržanie majetku. A on sám odchádzal do veľkomesta, voňajúceho zvedavosťou záhybov života, čo prejavujú vysoké podpätky žien, krátke sukne a maľované ústa. V kaviarňach zase fajčiace ženy, tváriace sa pri vypúšťaní dymu s akousi nepochopiteľnou povýšenosťou prejavovanou a zdôrazňovanou mimikou zošpúlených úst, alebo pozdvihnutým vyholeným obočím, prižmúrením očú, sľubujúcich čosi zo záhybov života, čosi sladkého, opojného, čo zvedavo rozkrídľovalo myšlienky k dohadom.

Peter odchádzal ľahostajne. S akousi prirodzenou ľahostajnosťou, s akýmsi nedočkavým dychom po dnešku a so spomienkami na včerajšok. A len málokedy, alebo vôbec nikdy nebolo vidieť u neho previnenie z neprítomnosti, ako by všetko, čo rozrývalo príčinu jeho pokračovania, nemalo podkladu a všetko, čoho sa dopúšťa, ako by sa dopúšťal s jej súhlasom, alebo svojvoľne, s pocitom vedomej zodpovednosti a s udržaním svojej autority ako muža a s prevažnej väčšiny ako majiteľa veľkostatku, ktorý vznikol pred dvoma storočiami a ktorého história siahala k drevenému domčeku, k nepatrnej chalupe, čo pradedo sám postavil, k tej primitívnej mise z dreva, z ktorej jedávala celá rodina, k tej petrolejovej alebo olejovej lampe pri ktorej sedávala starej matky mať a jej muž, ona pri kolovrátku alebo pri krosnách a on pri lyžici ručne vyrezávanej, s hlinenou fajkou, fajčiac dohánové lístie, čo sadieval na priedomí.

Dnes už niet ani stopy po drevenej chalupe a po drevenej mise. Ani stopa po kolovrátku a po krosnách starej matky. Dnes tu stojí priestranný dom s veľkými širokými oknami, so sklenenou verandou s oknami do parku, patriaci k majetku. V pozadí sa črtali stavby stajní a v nich stoosemdesiat kusov rožného dobytka, v košiari niekoľko sto oviec, koní, strojové zariadenia, obytné domy čeľade a jeho dvojsedadlové športové auto ktoré bolo svedkom jeho života a odchodu z veľkomesta. Celý dvor, celý majetok volali ľudia krátko: majer Bolrijov.

Tak ho volali obyčajní ľudia keď prechádzali pomimo, ktorí závistlivo v myšlienkach sa dožadovali bohatej misy, ktorá na stole mnohým z nich chýbala na ukojenie svojej túžby, deliacej človeka od človeka, na povýšených a ponížených.

To bol majer Bolrijov. Tak ho volal drobný ľud. A to prischlo na ústa i susedom i vzdialenejším statkárom.

Ale to, čo pramenilo z dvojakého života mladého Bolrija, čo sa zhrnulo do predstavy drobného ľudu v pojme jeho ľahkého života, to vynieslo zase Petrovi meno: kaviarenský kráľ.

Toto pomenovanie letelo z úst do úst. Sprvu ho šepkali susedia: keď títo sa ho odvažovali povedať nahlas, začala si ho pošepkávať čelaď na majeri. Nuž ale na majeri zostalo to pod klobúkom paholka a pod šatkou slúžky. Peter Bolrij sa málokedy zastavil na dvore, len keď tam zazrel milú tvár. Vtedy si uvedomil, že aj na jeho majeri sú pekné ženy a nielen v meste.

Mária mu raz nadhodila:

– Čo robievaš v meste?

– Ja?

– Zdá sa, že majer pre teba nemá ten význam, aký by mal mať! Ja na všetko nestačím, – vyhŕklo z nej prudko, a Peter hoci u nej nikdy slzy nevidel, v podvedomí cítil, že ich má plné oči. Vtedy si uvedomil, že mlčanie je nie vlastne prejavom spokojnosti, len akýmsi dusením dobroprajnosti, vyčkávajúcej snahy po porozumení, po zbadaní sa bez akýchkoľvek náznakov zo strany druhej, bol to akýsi sebaklam v domnení, že vlastne to mlčanie bolo gestom vyššieho citu, vyšlého spod zorného uhla zhovievavosti, ktorý sa nikdy neprejaví hmatateľne, pohybujúc sa v akomsi vyššom podvedomí v skutkoch druhej bytosti.

– Povedala si Mária, že na všetko nestačíš?

– Rada by som ťa videla viac sa starať o majetok... – hlesla a pozerala sa na neho zľakaným pohľadom.

– Urobím ti po vôli, Mária! – zasmial sa nad jej bojazlivosťou, s akou mu to povedala. I zarazil sa nad tým. Podotkol: – Správca ti vychodí v ústrety, však hej?

– Správca Dolej je na majeri už dvadsať rokov, Peter! Vie o každej hrude, pozná každé steblo. Vie o každom klinci, čo nám patrí.

– A čo jeho syn? Ten sa ešte nevrátil?

– On má aj syna?

– Azda nevieš o tom?

– Teraz to prvý raz počujem.

– Bol dlhé roky v cudzine. Teraz sa má vrátiť.

– Čo robil v cudzine?

– Čo robil! – pohodil Peter plecom. – Za ženami sa vláčil!

Mala široko roztvorené oči, a máličko pootvorené ústa. Udivenie v očiach bolo také milé a nežné. Ľahké šaty sa jej zvlnili vypätím dievčenských pŕs. A v záhyboch života roztvorila sa otázka po umelcovom mene, čo ju maľovať chcel s obnaženým hrdlom...

Schody vŕzgali pod Petrovými čižmami. Dolu sa uškierali slúžky od šteklivých prstov paholkových. A na kope hnoja kohút dvoril najmladšej sliepke.

Koniec ukážky