Copyright © František Kotleta, 2010, 2015, 2024

Cover Illustration © Milan Fibiger, 2015, 2024

Cover Art © Lukáš Tuma, 2015, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015, 2024

ISBN 978-80-278-0183-1 (print)

ISBN 978-80-278-1442-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1443-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1444-2 (pdf)

Věnováno Jiřímu Kulhánkovi

a všem jeho zničeným i přeživším motorkám.

Tahle kniha je tak trošku pocta a tak trošku…

Ale to všechno už přece dávno víš,

ty starej parchante.

Poklidná česká kotlina

„Mluv, zmrde,“ řekl jsem snad už po sto čtyřicáté osmé.

Vaněk ležel na zemi, nahé tělo pokryté prasečími výkaly a močí. Z rozbitého nosu mu tekla krev, která se mísila se sračkami a chcankami a dodávala mu dokonale dekadentní vzezření.

Prasata kvičela hrůzou. Vaněk mlčel.

Kopl jsem ho do varlat. Zkroutil se do polohy plodu a pak sebou cukal bolestí ve sračkách, jako když malé děti dělají motýlka ve sněhu. Jenže tohle byla spíš mandelinka bramborová.

„Mluv, zmrde,“ řekl jsem po sto čtyřicáté deváté.

„Ne… nevím… neznám ji… prosím… nic nevím,“ promluvil konečně Vaněk.

Kopl jsem ho do čelisti. Cákanec krve ohodil plesnivé dřevěné hrazení chlívku. O pár pikosekund později jej následovaly dva zuby. Možná za to mohl můj upíří sluch, třeba to byla halucinace, ale slyšel jsem, jak cinkly o hrazení a pak žbluňkly do prasečích sraček.

Zase nic. Realitní makléři mají mnohem tužší kořínek, než jsem čekal. Možná mají nějaké speciální školení jak lhát, zapírat a vydržet případné mučení.

Vaněk byl zmrd.

Vychcanej malej hajzlík. Prodával zfušovaný baráky chudákům, kteří se na celej život zadlužili, aby měli kde bydlet. Když jim po prvním dešti začalo zatékat do obýváku a následně kvůli tomu plesnivěly zdi v dětským pokoji, hrál Vaněk mrtvýho broučka jako z Karafiáta a z jakýchkoliv reklamací se díky právníkům šikovně vykroutil.

Nedokázal jsem pochopit, co na takovém podčlověku mohla Kateřina vidět. Podobných hajzlíků, tunelářů a podvodníků si vždycky vydržovala desítky. Živili ji, kupovali jí dárky a slintali, když jim ukázala nahý kolena. Tohle ta holka uměla dokonale. Dokonce i mě si kdysi omotala kolem prstu. Jenže to už je dávno. Víc než pět set let. Bylo jí šestnáct, nejkrásnější a nejmíň špinavá a zavšivená děvka v celé Praze.

„Už mi s tebou došla trpělivost, ty bezpáteřní prase. Máš poslední šanci. Kde je Kateřina? Co se s ní stalo? Víme, že šla včera za tebou.“

„Já nic nevíííím,“ zaúpěl majitel společnosti Garntreality.

Levačkou jsem ho přidržel za vlasy a pravačkou mu nahmatal koule. Malý špinavý varlata. Penis se mu scvrkl strachem. Kdyby neměl koule, myslel bych si na první dotyk, že je to ženská se zduřelým poštěváčkem.

„Áááááááááááááá!“ řval realitní makléř. Měl proč. Pravačkou jsem mu rozdrtil varlata na kaši.

„To máš za všechny, kterým jsi v životě prodal zfušovaný baráky. Na každýho jednou dojde, hajzle,“ šeptal jsem mu do ucha zasviněného prasečími sračkami. Jo, morální ponaučení do života, to je moje.

„Utište ho, Herr Bezzemek, nad kopcem jsem zahlédl kolotoč!“ zařval na mě zpoza dveří Gerhard.

„Stačí říct, Herr Gerhard,“ zamumlal jsem a trochu Vaňka přidusil. Přestal křičet a vyděšeně na mě poulil ty svý modrý podvodnický očička, z nichž mu tekly slzy jako hrachy. Díky nim měl alespoň pod očima trochu čisto.

„Máš poslední šanci říct mi, co se stalo s Kateřinou. Jinak zemřeš.“

Nevyhrožoval jsem. Mluvil jsem pravdu. Konečně to Vaňkovi došlo.

„Udal jsem ji na policii. Večer si pro ni přijeli. Obklíčili hotel, kde jsme se sešli. Deset jich zabila. Policajtů. Jenže kartani tam poslali svoje vojáky. Poškodila pár strojů, ale dostali ji. Já… Nemohl jsem jinak. Vypsali odměnu. Velkou. Deset miliónů. Všechny peníze vám dám. Vážně úplně všechny.“

Dál už jsem ho neposlouchal. Ono ani nebylo co. Jedním trhnutím jsem mu vyrval jazyk. Vaněk padl na kolena a z pusy mu tekla krev. Potřeboval jsem si vybít vztek. Nejen že kartani chytili mou Dceru, ale navíc znají naše ksichty a už na ně stačili vypsat odměnu.

Koukal jsem na tu trosku a přemýšlel, co mu ještě urvat. Z koulí měl paštiku, stačilo jenom dodat provensálské bylinky a dala se natírat na chleba, penis jenom na ozdobu, o jazyk přišel. Ještě něco by to chtělo.

Zabíjet ho nebudu. To by to měl chlapec moc snadný. Smrt je milosrdnej kámoš. To život mrzáka, to je pravé žúžo pro takovou svini.

Vybil jsem mu ještě všechny zuby, zlomil mu přitom čelist, a urval po čtyřech prstech z každé ruky. Nechal jsem mu palce. Jsem koneckonců lidumil.

Teklo z něho krve jako na upířím mejdanu za starých časů, ale vůbec mě to nerajcovalo. Možná to bylo těma prasečíma sračkama všude okolo nebo jen starostmi o Kateřinu.

Než začala kartanská invaze, neviděl jsem ji dvě stě let. Jenže pořád to byla moje Dcera. Já jsem ji stvořil, já jsem jí vdechl Život. Je to proradná, prodejná, marnotratná a věčně nadržená mrcha, ale jsem její Otec a nesu za ni před klanem zodpovědnost.

„Měli bychom vypadnout. Máme, co jsme potřebovali,“ vytrhla mě z úvah Veronika. Celou dobu mého výslechu kouřila jedno cigáro za druhým. Ani nešpitla. Odhodila na skučícího Vaňka hořící špaček cigarety, poslala mu vzdušný polibek na rozloučenou a otočila se k východu.

V tu chvíli vskočil do dveří Gerhard. Padnul do sraček a skluzem ujel asi deset metrů po břiše. Měl jsem zprvu chuť mu za tuto dokonalou ukázku sračkového klouzání zatleskat, ale když začaly do dveří a severní stěny prasečáku bušit kulky, došlo mi, že to neudělal kvůli své nešikovnosti ani pro naše pobavení.

* * *

„Tři kolotoče. Asi dvacet kartanů a padesát lidí, policajti v neprůstřelných vestách,“ oznámil nám Gerhard německy. Normálně s námi mluvil v naší mateřštině, protože jsme byli dva Češi na jednoho Němce, ale když byl v úzkých, přecházel do němčiny. Pořád mu v ní zněl ten strašlivý starogermánský přízvuk. Nechápu, že se ho nedokázal za skoro dva tisíce let zbavit.

Jak je možné, že nás tady kartani vyčenichali? Ledaže by předpokládali, že půjdeme po Vaňkovi, a napíchli si ho jako vysílačku.

Jasně. Tak proto byl celou dobu tak sebevědomý. Tušil, že si jej vyzvedne kavalerie. Bohužel pro podvodníčka makléříčka pozdě.

Kateřina evidentně neměla svůj den, když ji chytli. Pořád nás totiž podceňují. Poslat na nás dvacet kartanů v bojových skafandrech, padesát lidí a jenom tři své létající talířky, kterým jsme kvůli jejich vizáži říkali kolotoče? To si myslí, že jsme jenom nějací nabušení lidi s dobrým výcvikem? Něco jako seržanti z Cizinecké legie s divnými zuby? Jediný pokrok udělali v tom, že už na nás přestali zkoušet stříbrné kulky.

Jak tahle parta idiotů mohla ovládnout jakoukoli planetu, to fakt nechápu.

Sebral jsem z okenního parapetu své dva milované exempláře Desert Eagle a pás s útočnými granáty. Veronika už byla nachystaná. V levé ruce Eagle, v pravé katanu. Nejednomu kartanovi už s ní odťala pár končetin. Tahle ocel snad vydrží všechno.

„Nevezmeme raději roha?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Hovno,“ odpověděl rázně Gerhard. „Poslední, před kým jsem bez boje zdrhal z bitevního pole, byl Marcus Aurelius a tenhle chlapík už hnije v hrobě zatraceně dlouho.“

* * *

Gerhard vyšplhal po vachrlatém žebříku na půdu. My s Veronikou jsme se krčili v jednom z chlívků a sledovali jsme, jak okolo nás vytrvale létají kulky. Dřevěné dveře už byly proděravěné jako cedník na nudle. Polovina prasat už to měla za sebou. Druhá zoufale pobíhala ve svých chlívcích a kvičela.

Policajtům ani kartanům se dovnitř moc nechtělo. Raději stříleli naslepo a doufali, že nás zbaví života, aniž by nás zahlédli.

Veronika si zapálila cigáro.

Palba utichla.

I přes kvičení prasat a tichoulinké praskání hořícího tabáku v cigaretě jsem zaslechl kroky. Nějaký kartan v bojovém skafandru se blížil k prasečáku.

Zajímalo by mě, jestli si mimozemšťané někdy pustili film Robocop. V těch svých mašinkách totiž vypadali úplně stejně.

Teda až na to, že měli ke dvěma nohám čtyři ruce a v každé z nich bouchačku. Ty malinkatý žlutý padesáti-centimetrový svině si hověly uvnitř robokopů. Své skafandry ovládali dokonale. Měli rychlejší postřehy než sebelepší člověk.

Jenže my jsme nebyli lidé.

Už dávno ne.

* * *

Kartan přišel až k budově a nenápadně se pokusil nahlédnout vyskleným oknem dovnitř. Namířil jsem Desert Eaglea na to, čemu by se u robokopa říkalo hlava, a střelil přesně doprostřed. Kulka dum dum se rozprskla uvnitř a kartan se začal zmateně točit dokola.

„Ódííín!“ ozval se ze střechy Germánův výkřik.

Následovalo jej techno vycházející z těžkého kotoučového kulometu.

Veronika odpálila sotva načatou cigaretu a opět se přesně trefila do čela skučícího mrzáčka Vaňka.

„Měli bysme tomu německýmu debilovi pomoct, nemyslíš?“

Místo odpovědi jsem se rozběhl prasečákem. Proskočil jsem oknem a ještě v letu pálil po prvních terčích, které jsem spatřil.

Policajti běhali zmateně dokola jako pětileté baletky, kterým někdo ukradl značky, na nichž mají stát.

Mířil jsem na hlavy. Ne že by mého Pouštního orla dokázaly zastavit jejich vestičky, ale miloval jsem, jak se ty jejich zelený makovice po zásahu střelou dum dum vždycky rozprsknou.

Ne, nebyl jsem až takový úchyl. Tahle taktika byla jednoduše účinná. Ti živí, co viděli, jak se hlavička jejich kamarádíčka změnila v rozšlápnutý melouneček, raději brali do zaječích, než aby po mně chtěli střílet.

Dopadl jsem na nohy a zkontroloval situaci. Policajti leželi na zemi. Mrtví, bez hlav. Ti živí se snažili tvářit jako mrtvoly. Jenže mě nepřechytračí. My upíři moc dobře víme, že mrtvý policajt žádnou hlavu nemá.

Kartani sem teprve přibíhali na svých chromovaných kovových nožkách. Poslali své lidské otroky před sebou jako kanónenfutr. Lidem zřejmě velel ten bezhlavý kartan, který se teď bez vnějších senzorů zmateně motal okolo prasečáku.

„Ódín!“ řval Gerhard jméno svého oblíbeného boha a posílal vstříc vetřelcům olověné pozdravy z kulometu. Když jsem se s ním viděl před kartanskou invazí naposled, vyřvával většinou Heil Hitler. Ale to byla jiná doba.

Padl jsem k zemi a střílel na přibíhající robokopy. Zásadně doprostřed hrudi. Tam totiž seděli kartani, ty malé zasrané zrůdy z kdovíjaké vesmírné prdele.

„Ódí…“

„N“ už se ze střechy neozvalo. Kartan poslal za Gerhardem granát. Germán někam zmizel. Ve střeše se objevila díra velikosti zadnice mojí domácí. Tašky se rozletěly do okolí.

Našel jsem kartana, kterému se kouřilo z jedné paže sloužící jako granátomet, a provrtal mu hruď třemi střelami. Možná jsem mu měl spíš poděkovat. To Gerhardovo řvaní už mi lezlo na nervy víc než kartanská propaganda v televizi.

Prásk!

Těsně vedle mě vybuchl granát. Do těla se mi zavrtalo snad padesát střepin.

* * *

„Teď jste mě nasrali, vy zpičení žlutí zmrdi,“ oznámil jsem potichu světu a vyměnil zásob-níky v obou pistolích.

* * *

Vyskočil jsem na nohy a rozběhl se vstříc robokopům. Kličkoval jsem jako zajíc a střílel po nich od boku.

Zavrtalo se do mě pár kulek, ale mimozemšťanů uspokojivě ubývalo.

Doběhl jsem jednoho kartana. Dostal pár zásahů, ale stále se držel na nohou. Podkopl jsem mu je. Dopadl tvrdě na zem.

„Hasta la vista, baby,“ oznámil jsem mu a vystřílel sedm kulí do jeho hrudi. „Jako v Sarajevu,“ dodal jsem, když z něj začala vytékat žlutá šťáva.

Miluji drsné průpovídky.

Jenže tentokrát jsem se na ně měl vykašlat a spíš dávat pozor.

Granát mi vybuchl přímo v hrudi.

* * *

Střepiny mi roztrhaly břicho a hrudní koš. Místo nich jsem měl jenom krvavou změť střev, olova a kousků oblečení. Určitě mi slezla i kůže na ksichtě a podle zápachu se mi spálily vlasy i obočí. Tohle mě fakt dožralo. Tělo se dá do pořádku rychle, ale vlasy nám rostou stejně jako lidem.

Já, kurva, nesnáším být plešatý.

* * *

Až tak veselo mi nebylo. Cítil jsem se strašně slabý. Potřeboval jsem krev, hodně krve, nebo konečně zemřu. Ne že bych si za těch sedm set let neužil, ale jsem ještě příliš mladý na to, abych umíral.

Kolem mě se mihl stín s katanou. Veronika. Buď si mě nevšimla, nebo se rozhodla přenést bitevní pole o kousek dál, abych měl čas se vzpamatovat.

Zkoušel jsem vstát. Nešlo to. Plazil jsem se zpátky k prasečáku po zádech, která ten výbuch přežila ve zdraví. Tam někde leží spousta mrtvejch policajtů, a ať si každý tvrdí, co chce – policajti jsou taky lidi, a já hrozně moc potřebuji lidi. Teda spíš jejich krev.

* * *

Hned první, na kterého jsem narazil, žil. Krčil se na zemi a vystřílel mi do hlavy celý zásobník. Bolelo mě to jako špatný svědomí, svědilo to a motala se mi kebule.

Já snad vážně umřu.

Plazil jsem se blíž k policajtovi. Zůstal ležet na místě. Díval se na mě a pořád cvakal naprázdno spoušť. Nějak nedokázal uvěřit tomu, co vidí.

Naštěstí ruce mi ještě sloužily. Chytl jsem ho oběma za hlavu a jedním škubnutím mu ji urval. Ani se nebránil, jak byl v šoku.

Krev. Sladká, opojná, omamná, životodárná krev. Držel jsem tělo nad zdevastovanou hrudí a nechal ji stříkat a pak jen vytékat z prázd-ného krku. Krev mi bublala v hrudi, syčela a já cítil, jak se mi hojí rány. Tělo začalo vytlačovat ven střepiny i kulky a tkáně se obnovovaly.

Potřebuju víc krve.

Malátně jsem vstal a rozhlédl se kolem. Dávám přednost čerstvé, ale pár minut stará mrtvola taky není k zahození. Zabořil jsem ruce do hrudi nejbližšího bezhlavého fízla, olizoval jeho krev ze svých dlaní a kapal ji na zacelující se hruď.

* * *

Veronika s Gerhardem dokončili moji práci. Všichni kartani v okolí skončili ve žlutém pekle. Gerhard nakonec vyhodil do povětří i tři prázdné kolotoče. My v tom lítat neumíme a žluťásci mají alespoň o nějaké to vozítko míň.

Veronika stála nade mnou, kouřila cigáro (Před sto lety se vsadila s jedním upírem, že není možné, aby dostala rakovinu. Zatím vyhrávala.) a smála se na mě jako školačka, které pedofil slíbil dvacet žvýkaček.

„Chytni mi radši nějakýho živýho policajta,“ poprosil jsem ji. Pořád se mi motala hlava a cítil jsem se slabě. Místa, kudy mi do těla pronikly střepiny a kulky, strašlivě pálila a bolelo mě břicho.

„Bitte, Herr Bezzemek,“ ozval se za mnou Gerhardův hlas. Taky schytal pár zásahů. Měl roztrhané oblečení po celém těle a jedno oko mu vystřelila něčí kulka. Bude trvat nejmíň den, než se mu obnoví, a nejmíň dva, než na něj zase uvidí.

„Danke, Herr General,“ usmál jsem se radostně jako Britney Spears, když dostala svou první Grammy za nazpívání kartanské hymny v angličtině. V každé ruce totiž svíral jednoho živého policajta. Kvičeli jako ta nešťastná prasata, mezi nimiž umíral realitní podvodník Vaněk, a cukali sebou. Z chlupatých paží nejstaršího žijícího člena germánského upířího klanu ale neměli šanci uniknout.

Vzal jsem si od něj prvního a zakousl se mu do krku. Chlemtal jsem z něj krev jako kojenec mateřské mléko po dvou dnech hladovění. Za minutu už v něm nezbyla ani kapka.

„Ne, prosím, ne. Mám dvě děti, nemocnou ženu, umřou beze mě hlady,“ žadonil druhý policajt. Už si stačil strachy nadělat do kalhot.

„A copak je tvojí ženě?“ zeptal jsem se.

„Má rakovinu. Rakovinu plic. Umírá a o moje děti se nikdo nepostará.“

„To je ale smutný příběh, že, Herr General,“ obrátil jsem se na Gerharda. Generál jsem mu řekl, abych ho potěšil. Je to sice odvěký nepřítel, ale dnes mi zřejmě zachránil život. Ne že by mi ho nedlužil. Ve svém životě už párkrát generálem byl. Naposledy na východní frontě, když hnal jednotky wehrmachtu do útoku proti Rusům.

„Ja, Herr Bezzemek, moc smutný příběh,“ přitakal.

„Tak víš co? Já ti slibuju, že až tě zabiju, tak si podle tvý občanky, kterou máš určitě v kapse, zjistím, kde bydlíš, a zabiju i tvoje děcka a manželku, aby se netrápily, jo?“

Policajt jenom vytřeštil oči, ale raději už mlčel. Nechtěl jsem víc protahovat jeho agonii, koneckonců jsme přece ti dobří, ti, kteří po celou historii chrání lidstvo před ním samým a teď i před mimozemskou invazí. Kdyby ten hajzlík nekolaboroval s kartany, určitě bych si na svačinu vybral někoho jiného.

Zahodil jsem vysátého a posraného policajta. Už mi bylo mnohem, mnohem lépe.

„Měli bychom zmizet, než se začnou zajímat o to, copak asi dělá jejich přepadové komando,“ navrhla Veronika.

„Dobrý nápad,“ přitakal jsem a vyrazil do lesa, kde jsme zaparkovali našeho hummera.

Bratrstvo

„Rodičům to nevadí?“

„Že si domů vodím starší kluky? Asi by jim to vadilo, ale já jim to neříkám,“ uculila se na mě Petra.

„Myslel jsem tu bednu na mrtvoly,“ pokynul jsem hlavou kčerné dřevěné rakvi, ležící uprostřed pokoje na infantilním béžovém koberci smotýlky, ptáčky akvětinkami. Kromě toho koberce bylo všechno vpokoji černé – závěsy, plakáty hudebních skupin sdivnými názvy ahošíky sčernými vlasy, stříbrnými řetízky asladkými úsměvy, uschlé růže nabarvené na černo, černé prostěradlo, černými malůvkami pomalované stěny, avšude pohá-zené černé oblečení od kalhotek po svetry. Kdybych věděl, že tahle šestnáctka miluje emo agotiku, sehnal bych si někde ičerný kondom.

„Matku to děsně žere. Fotr na to sere,“ mávla rukou. Zula si konečně boty (černé gladiátory) ahodila je doprostřed místnosti.

„Rodiče nepřijdou?“

„Matka je vlázních afotr má noční šichtu. Dělá felčara vlochu. Vrátí se kránu ado mýho pokoje ani nepáchne. Stačí si dávat pozor, až budeš odcházet.“

Teď si sundala ilehkou mikinu (černou skapucí), lehla si do rakve aroztáhla nohy, takže čouhaly ven. Jak tak ležela sbřichem jako nakloněnou rovinou, zpod trička (černého) jí pomalu vytékala ven prsa snad velikosti pět (bílá). Petra měla při svých sto šedesáti centimetrech možná přes sedmdesát kilo, takže byla docela tlouštík.

Vjejím mladičkém věku to ovšem zas až tolik nevadilo. Mladé holky jsou pěkné itlusté. Obvykle si sice vybírám lepší zboží, ale dnes večer jsem nebyl vnejlepší formě ajediná holka, kterou se mi vklubu podařilo sbalit, teď přede mnou ležela vrakvi.

Navzdory všem hloupým legendám amýtům jsem vrakvi nikdy neležel. Nejblíž jsem se kní za celý svůj život přiblížil až teď.

Klekl jsem si kPetře azačal ji hladit po stehnech. Přimhouřila oči azačala vrnět jako kotě. Tlusté holky jsem měl vždycky rád. Alespoň stím nedělaly cavyky. Od tlusté holky člověk nikdy neslyšel: „Jenom do kalhotek,“ nebo: „Ty si nech kalhoty.“ Kdepak. Vždycky byly vděčné, když oně kluk jako já projevil zájem.

Levačkou jsem jí rozepnul kalhoty, rychlým pohybem se jí dostal tam, kde je ženská nejzajímavější, azačal jí masírovat poštěváček. Pravačkou jsem jí vyhrnul triko aosahával prsa. Byla typ, kterému se říká tající sněhulák. Velká masa, která se, když holka leží na zádech, rozteče po hrudníku, ale zase oto příjemněji se ta velká prsa hladila amasírovala.

Vkalhotách jsem měl napnuto kprasknutí, takže vtenhle okamžik už bych klidně souložil iklokana.

Postavila se. Stáhl jsem jí kalhoty iskalhotkami ahodil je na dno rakve. Klekl jsem si kní azačal jí lízat poštěváček. Nechtěl jsem to příliš natahovat, stačilo ji jen trošku rozparádit, protože tahle mladá baculka nebyla ani trochu frigidní.

Při vstávání jsem se zbavil kalhot atrenýrek, nasadil si prezervativ avrazil jí svůj penis do vlhké štěrbinky.

Sex.

Sex je to jediné, co vás nepřestane bavit ani po sedmi stech letech.

Petra vzdychala poněkud teatrálně. Začínal jsem ji podezírat, že trošku přehrává asnaží se předvádět. Asi itohle patří kemu.

Už jsem se blížil do finále, když mě vnose zarazila nebezpečná kombinace vůní – fialky akouř zdrahých cigaret. Vůně sem vnikla pootevřeným oknem Petřina pokojíčku, které vedlo do rozlehlé zahrady rozpadajícího se domku jejích rodičů.

Ipřes hekání souložené šestnáctky jsem slyšel tiché našlapování. Patřilo jedinému páru nohou. Oddechl jsem si arozhodl se, že tuhle práci dokončím, ikdyž mě za oknem čeká vlastní Matka.

Jestli jsem něco podcenil, pak Veroničin smysl pro škodolibost.

„Jak se ti šuká, Synku?“ zeptala se vysoká blonďatá upírka náhle sedící na parapetu okna otevřeného dokořán.

Petra přestala hekat. Sleknutím se otočila apokusila se mi vysmeknout. Tohle jsem nehodlal tolerovat. Rozdělaná práce se musí dokončit. Zrychlil jsem frekvenci přírazů, anež si stihla Veronika zapálit cigaretu, dojel jsem do finále. Teprve pak jsem povolil stisk Petřiny emo-zadnice. Zůstaly na ní červené otisky prstů.

Dívka chňapla po svých kalhotách aopřekot se do nich začala soukat.

„To je tvoje stará, nebo co?“

„Stará, to ona je, broučku, ale mnohem víc, než si myslíš.“

Zahodil jsem použitý kondom na podlahu ataké se oblékl. Ochranu jsem nepotřeboval. Upíři jsou všichni neplodní, ale většinou jsem ho používal. Pro klid ustaraných dívčích těhotenstvíbojných dušiček ataké, abych je vychovával kzodpovědnému sexu.

„Máme práci, Jane,“ konstatovala Veronika, zatímco se škodolibě šklebila na červenající se dívku.

Veronika měla na rozdíl od ní dokonalé tělo. Vysoká, štíhlá, malé pevné prsy, útlé boky, dlouhé nohy, aristokratický nos, prostě úchvatná kráska. Jenže když ji znáte sedm století aztoho jedno celé jste sní souložili celkem pravidelně, itaková sexuální dračice vás přestane přitahovat.

Mě to sní přestalo bavit už po dvaceti letech, ale nikdy bych se jí to neodvážil přiznat.

Místo odpovědi jsem jenom pokýval hlavou, zamával nešťastné holce na rozloučenou avyskočil otevřeným oknem ven.

* * *

„Rakve. Pche, kam na to ta děcka chodí?“

Místo odpovědi jsem jen pokrčil rameny a odvrátil pohled.

„Žijí vnudné době. Nemusejí se bát, že umřou na nějakou nemoc, ani se nemusejí bát žádné války, protože by to kartani nedovolili. Mají žrádla nad hlavu, atak vymýšlejí hlouposti jako spaní vrakvi. Tebe by někdy taková pitomost napadla?“

Tentokrát jsem zavrtěl hlavou.

Veronika si zapálila cigaretu amísto dalšího monologu na téma dnešní mládež pustila rádio. Přejížděli jsme zrovna rakousko-italské hranice, takže se na nás vyvalil svižný německý rock and roll. Nějaký Prušáček svyřvanými hlasivkami zpíval otom, že má svou holku sice rád, ale když byl malý, slíbil si, že se vyspí sdvaceti holkama a: „Sliby se maj plnit, bejby, ou jééé.“

Dvacet holek? Já jich měl možná dvě stovky. Ale kdo by to za ty roky počítal. Většina znich se už stejně dávno rozpadla vprach. Dvě ztěch, co ještě dýchaly, teď seděly vtomhle černém hummeru.

Když na jaře 1486 Veronika zjistila, že jsem zKateřiny bez jejího svolení udělal upírku, málem mě zabila. Ona obrazně, ale jiní členové rodiny mě za trest málem zabili doopravdy. Víc než porušení zákona, který pravil, že upír mladší dvou set let nesmí bez povolení svého tvůrce zrodit nového upíra, ji naštvalo to, že jsem si nabalil atraktivní zrzku světším poprsím, než má ona, asexappealem, který ve své době udělal zholky spící teď na zadním sedadle nejvyhledávanější prostitutku vcelé Praze. Všichni jí nabízeli zlato nebo sňatek. Já měl trumf, který přebil všechny jejich karty – nesmrtelnost. Akdyž Kateřina roztáhla nohy, bylo mi úplně jedno, jestli mě Veronika zabije, nebo ne.

Ještě pořád mě Kateřina přitahovala. Bylo to oto těžší, že jsem stou mrchou naposledy souložil vpatnáctém století. Vůbec nevím, jak se Veronice podařilo ji najít. Zmizela mi zočí už tak dávno, že jsem si pomalu přestával pamatovat, jak vypadá. Jenže moje Matka je od smrti Triglava hlavou české rodiny aje její povinností mít přehled ovšech svých ovečkách. Navíc za každou znich nesla zodpovědnost před Ivanem, vůdcem slovanského klanu. Kateřina zřejmě nikdy nezmizela zdohledu jejích špehů. Stejně jako já. Jenže já jsem se Veronice nevyhýbal. Měl jsem svou Matku upřímně rád ajednou za čas jsem jí dokonce ipřinesl ztrafiky cigarety omotané růžovou mašlí.

Na dálnici jsem zahlédl ukazatel snápisem Roma. VŘímě jsem byl naposledy za papeže Klementa XIV., kdy vrcholila válka mezi germánským ařímským klanem. Ivan nás poslal Římanům na pomoc. Bál se, že pokud prohrají, ovládnou Evropu Germáni. Bohužel měl pravdu. Do Říma jsme dorazili pozdě. Masakr vulicích nepřežil ani Gaius Septimus, upír, který odebral Romula aRema vlčici apomohl jim vybudovat město na dvanácti pahorcích.

Po germánském vítězství se stal Řím de facto upírůprostým městem, atudíž neutrální zónou. Nikdo tu nebyl doma, protože původní vládcové už si dávno opékali buřty někde vpekle. Právě proto se zřejmě Rada Bratrstva krve rozhodla uspořádat zasedání klanů tady.

Ani Veronika nevěděla, proč přesně Sibet aGumbo zasedání svolali. Všichni jsme ale tušili, že jde okartany, ty malé žluté potvůrky, které si před rokem přiletěly zkdovíjaké vesmírné prdele arozhodly se, že naše modrá planeta je další vhodnou kolonií jejich impéria.

* * *

Každá generace má události, které se jí vryjí do paměti, dny, jejichž průběh si ipo dvaceti letech každý vybaví. Generace, která právě žila, měla takových dnů opravdu hodně. Třeba jedenácté září 2001, kdy mohamedáni zaútočili na newyorské Světové obchodní centrum, patnáctý leden 2015, kdy se organizaci Al-Káida podařilo odpálit jadernou nálož ve Washingtonu, ataké osmnáctý říjen 2019, den, kdy se odmlčely vesmírné družice isatelity ana všech televizních kanálech se objevila žlutá postavička velitele kartanské flotily, nabízející lidstvu připojení ke Kartanskému impériu, blahobyt asvětlé zítřky při bratrském soužití smírumilovnými mimozemšťany.

Nebo zničení Země.

Světoví vůdci si vybrali první řešení. Až na pár fanatiků– kteří začali odpalovat bomby na náměstích astřílet na robokopy, jak se podle starého akčního filmu říkalo dvounohým ačtyřrukým robotům sloužícím jako schránky pro pohyb kartanů na naší planetě– to lidem ani moc nevadilo.

Věci vpodstatě pokračovaly dál po svých vyšlapaných cestičkách. Jen světovým vládám dávaly dobré rady kartanští poradci apozemský průmysl se zapojil do vyzbrojování jejich vesmírné flotily. Spolu snovými technologiemi, které okupanti přinesli, to ve většině zemí planety srazilo nezaměstnanost pod jedno procento. Převážná část lidí slintala nad svou UFO-okupací blahem.

* * *

„To mě poser na holý kozy arozmaž po ksichtě, to je ten hajzl Gerhard,“ zašeptal jsem Veronice. Kdybych uvstupu do rozsáhlého renesančního paláce na okraji Říma nemusel odevzdat své pistole, už bych do toho parchanta pálil jednu kulku za druhou, bez ohledu na vyhlášený status Říma jako mírové zóny.

Vysoký, černovlasý asnad stokilový Germán si jednou rukou mnul svůj prošedivělý vous adruhou svíral sklenici snějakým nápojem. Jak ho znám, byla to medovina smíchaná slidskou krví. Všiml si mě avesele se na mě zašklebil.

Nechal jsem Veroniku sKateřinou za sebou avyrazil svižným krokem kněmu. Mimochodem, Gerhard není jeho pravé jméno. Podle nejlepších informací, které se nám podařilo získat, se narodil někdy za časů Julia Caesara. Jak se jmenoval původně, věděl zřejmě jenom on sám.

„Jsi tlustá skopčácká buzerantská svině avelmi brzy dokončím to, co jsem uDomažlic nestihl, protože jsi zbaběle utekl,“ vyprskl jsem mu do obličeje sveškerou nenávistí, kterou jsem si kněmu od roku 1370, kdy jsme se utkali poprvé, pěstoval. Stěmi Domažlicemi je to pravda. Při útěku křižáckého vojska před českými sedláky svlajkami pomalovanými kalichy se nám spolu sVeronikou adesítkou starších upírů podařilo Gerharda zahnat do bažiny atěžce zranit. Jenom díky štěstí se mu podařilo probít se znašeho obklíčení. Od té doby jsme před Germánem ajeho upíry pravidelně utíkali spíš my, ale ten pocit na poslední chvíli zmařeného vítězství mě hřál na srdci ještě teď.

„Šetřete si slova pro ty své dvě slovanské čubky, Herr Bezzemek. Ještě smrdíte na tomhle světě jenom proto, že jsem stářím zlenivěl anechce se mi hledat ty vaše krysí úkryty, ve kterých se schováváte atřesete strachy před mocným germánským klanem,“ setřel mě suše Gerhard. Suše astaročesky. Mou rodnou řeč vjejí středověké podobě ovládal vskutku brilantně.

Aniž bych si to uvědomil, zatnul jsem pravačku vpěst avýhružně mu sní zamával před obličejem.

„Nějaké spory, Bratři?“ zasyčel za mými zády latinsky ženský hlas spodivným orientálním přízvukem.

Sibet, napadlo mě.

Nejstarší upírka na světě stála přímo za mými zády. Vysoká, vysušená postava sebenovou pletí ačernými vlasy ozdobenými proužky modrých kamínků aorlím nosem se na nás dívala přísnýma čokoládovýma očima. Egypťanka Sibet byla hlavou Bratrstva odnepaměti. Její kůže se ve slunečních paprscích vyhřívala už přes tři tisíce let, ale nikdo to nevěděl přesně. Iprakticky nesmrtelné ženy nerady mluví osvém věku. Ačkoli dosud žádný upír nezemřel stářím, předpokládáme, že je to možné. Život proměněnce totiž kopíruje život lidský, pouze vmnohem delším časovém období. Věk okolo dvou tisíc let je pro upíra vrcholem jeho života asíly. Pak mu síla začne ubývat. Sibet už měla na tváři několik vrásek ajejí oči vypadaly staře aunaveně. Jinak však působila docela svěže. Připomínala padesátiletou lidskou ženu.

„Jen přátelská rozprava, má paní,“ odvětil Gerhard hrdelní latinou, odposlouchanou od římských legionářů obětovaných germánským bohům vkdysi hlubokých evropských lesích.

Sibet se elegantně otočila na podpatku adůstojným krokem ženy, která zažila časy faraonů, se přesunula doprostřed velkého tanečního sálu.

„Bratři aSestry,“ oslovila snad stovku upírů, kteří víc než bratry asestry připomínali vyhladovělé vlky obezřetně kolem sebe kroužící ačekající jen na sebemenší náznak slabosti, aby mohli povraždit asežrat co nejvíc svých nepřátel.

Pomalu jsem se od Germána přesunul ke své Matce aDceři. (Když chtěla Kateřina Veroniku dopálit, říkala jí babičko, ale po jednom nehezkém výprasku už toho zřejmě nechala.)

„Vládneme lidstvu od jeho úsvitu. Točíme kormidlem dějin, jak se nám líbí ajak nám velí naše vlastní zájmy. Mnozí znás pamatujeme časy, kdy jsme žili jako bohové. Lidé nás uctívali anosili nám krvavé oběti. Vtěch časech jsme založili Bratrstvo azvolili první Radu. Ta rozhodla, že se stáhneme do stínů apopoženeme lidstvo, zněhož jsme vzešli adíky němuž žijeme, kvýšinám. Dokázali jsme, že lidská kultura, ipřes naše vlastní sobecké zájmy, boje aválky, které jsme mezi sebou za pomoci lidí rozpoutali, dospěla do stádia, kdy se dotkla hvězd.

Ztěch hvězd knám ovšem přišli kartani. Bytosti, ojejichž existenci jsme neměli ponětí akteré nám během jednoho jediného roku naši tisíciletou vládu nad lidmi vzaly, aniž by se jim kdokoliv znás postavil na odpor.“

Vsále to zašumělo jako na rozbouřeném moři. Mnozí upíři se vyhledali pohledem. Někteří tázavě zdvihli obočí, jiní jen vědoucně pokývali hlavami. Většina znás tušila, že se zasedání Rady Bratrstva společně shlavami jednotlivých rodin zosmi přeživších upířích klanů bude týkat kartanů, ale takhle ostrý proslov čekal od Sibet málokdo.

Ona jediná přežila způvodní Rady Bratrstva. Většinu jejích členů sama zabila. Nechávala proto jednotlivým klanům docela velký prostor ve vzájemném vraždění aválkách. Ona apod její vládou Rada zasahovaly, jen když měla pocit, že počínání nějakého klanu ohrožuje lidstvo astím ibudoucnost upírů.

Naposledy to bylo vroce 1940, kdy spojila zbývající klany proti japonskému agermánskému klanu. Ty se nakonec podvolily. Zaplatili za to životem jejich vládcové – Ču Jen aGudrin, Gerhardova Matka. Od té doby je to tlusté germánské prase hlavou kdysi nejmocnějšího adnes dost možná nejslabšího upířího klanu azároveň členem Rady.

„Něco takového se nám dosud nestalo,“ pokračovala po krátké dramatické pauze Sibet. „Najednou už nejsme vládcové. Teď jsme jen krysy, které se schovávají vtemnotách aobčas si vyrazí napít se lidské krve. Měli bychom se znovu ujmout vlády nad lidstvem. Měli bychom vyhnat kartany. To je můj návrh jako hlavy Rady, to je má vůle.“

Poslední slova už Sibet málem vykřikla. Její hlas měl magickou sílu. Latinská slova se nám vpíjela do uší arezonovala vnašich hlavách ještě dlouho poté, co Egypťanka ztichla.

„Africký klan souhlasí. Země alidstvo jsou naše. Kartani musejí odejít. Jsme vládci lidstva, apokud mu nebudeme vládnout, nemá smysl, abychom existovali,“ pronesl okamžitě po Sibet hřmotnou angličtinou Gumbo. Hlava černošského klanu vypadala jako seschlý stařec. Zdál se být mnohem starší než Sibet, ale podle všeho se narodil odobré půl tisíciletí později. Upírem se ovšem stal až jako stařičký šaman, atak ipo přeměně jeho tělo vypadalo na šedesát let.

Podíval jsem se na Veroniku. Teoreticky mohla jako hlava rodiny vyjádřit svůj názor. Stála spolu sLeszkem Turkobijcem aGarinou Bulharkou aživě, ale potichu debatovali sIvanem, mocným vládcem slovanského klanu, upírem, který nás dokázal vždy vytáhnout znejvětší bryndy. Mimochodem, syrský klan jsme vyhladili my, stejně jako avarský.

„Sibet má pravdu. Měli bychom uzavřít mír mezi klany avyhnat kartany ze Země. Kdysi jsme se zavázali lidstvo vést achránit před ním samým anemůžeme dovolit, aby jej zotročily bytosti zjiných světů,“ pronesl James Krvemilec, britský patriarcha, atím zřejmě převážil upíří mínění pro Sibetin návrh. Ostatní hlavy klanů arodin pak vyhlašovaly mír sostatními apřísahaly vyhnat kartany.

Mezi posledními se přidali zamračený Gerhard aváhající Ivan. Ani jeden nevypadal na to, že by boj proti mimozemšťanům považoval za dobrý nápad.

Veronika si zapálila cigaretu. Vypadala ustaraně. Bratrstvo krve se poprvé spojilo, aby někomu vyhlásilo válku.

Ten někdo ovšem mnohem dřív vyhlásil válku Bratrstvu, aještě než Matka dokouřila svou tenkou tabákovou tyčinku, oznámilo nám to svištění kulek.

* * *

První ránu dostal Gumbo. Zřejmě od odstřelovače. Kulka mu proletěla skrz čelo azavrtala se do mozku. Starý černoch se začal zmateně točit dokola asvahilsky proklínat toho, kdo si dovolil na něj zaútočit.

Nejdřív mě napadlo, že nějaký klan využil situace, propašoval na setkání zbraně ateď chce pobít všechny ostatní. Jenže za útokem nestál žádný zklanů. Ze tří stran přibíhali do sálu zakuklení muži vneprůstřelných vestách, přilbách ase samopaly vrukou. Na zádech měli nápis Carabinieri.

Aco bylo horšího, za nimi se hnali…

* * *

… robokopové.

Kulky přilétající ze všech stran se zavrtávaly do naprosto překvapených azmatených upírů.

Venku stály hlídky. Několik upírů ze všech klanů hlídalo palác, aby nikdo anic nenarušilo nejdůležitější setkání od založení Bratrstva krve. Než sem vnikli, museli hlídky zlikvidovat.

Moment překvapení vyšel kartanům ajejich lidským pomocníkům dokonale. Navíc nikdo znás nebyl ozbrojený.

Krčil jsem se za sloupem asledoval chaos okolo sebe.

Bojoval jsem vdesítkách bitev. Ve většině znich po přeměně. Jako upír jsem většinou neměl strach, teda pokud jsem věděl, že na druhé straně na mě nečeká někdo jako Gerhard. Skutečně jsem se bál, jen když jsem šel do boje ještě jako obyčejný člověk. Naposledy uKresčaku. Padl pode mnou kůň. Vpravé noze mi uvízly tři šípy, akdyž padl král Jan, opustili všichni mí přeživší druzi bojiště. Bál jsem se smrti. Toho, co přijde, ajestli vůbec něco přijde. Snažil jsem se nehýbat, aby si mě spletli smrtvolou. Angličané chodili kolem, prohlíželi těla, zpívali pijácké písničky adoráželi umírající. Strachem jsem se pokálel ipomočil. Prosil jsem Boha, aby mě zachránil, aon mě vyslechl. Dva roky poté jsem potkal Veroniku.

Překvapení ašok nečekaně napadených upírů prolomil Gerhard. Zařval: „Scheisse!“ achytaje do svého těla jednu kulku za druhou, rozběhl se kpolicistům. Prvnímu, kněmuž doběhl, urval vběhu hlavu ahodil ji směrem ksešikované mase nepřátel. Pak si od pana bezhlavého půjčil samopal azačal kosit řady našich nepřátel.

„Ten hajzl má styl, co?“ ozvala se za mnou Veronika, která stejně jako já sledovala výpad našeho odvěkého nepřítele.

„Pomůžeme mu?“

„Že váháš, Synku.“

Nebyli jsme jediní, kdo následoval skopčákova příkladu. Upíři vbíhali do sevřených řad střílejících policistů bez ohledu na včeličky, které knám posílali, abrali si jejich zbraně.

Snažil jsem se krýt za sloupy. Upíří organismus má své limity anikdy jsem je nepodceňoval.

Vřadách karabiniérů nastal chaos. Ať už jim onás řekl kdokoliv, neprozradil jim naši skutečnou sílu. Nebo prozradil, ale oni mu nevěřili.

Prosmýkl jsem se za zády jednoho zupírů, který neodolal avysával ze zraněného policisty krev. Rozběhl jsem se maximální možnou rychlostí aulovil svého prvního muže. Šlo oodstřelovače. Krčil se za sloupem apřes puškohled si vybíral jeden terč za druhým. Vrazil jsem mu pěst do krku, těsně pod helmu, arozdrtil mu hrtan. Chroptěl aumíral.

Sundal jsem mu neprůstřelnou vestu apodal ji Veronice. Než se do ní nasoukala, vzal jsem si jeho zbraň azpod pasu mu vyndal pistoli.

„Díky,“ nečekaně poděkovala Veronika za pistoli.

Nejsem žádný hrdina. Když to šlo, vždy jsem raději vraždil ze zálohy než zočí do očí.

Naneštěstí pro policajty mám dobrou mušku apevný stisk.

Co rána, to zásah.

Upíři bojovali skarabiniéry tělo na tělo ajá je kryl ze zálohy. Střílel jsem hlavně do krku. Italský šunt, který jsem ukořistil, se přes vestu ani helmu nedostal.

Robokopové stáli ve vchodech ana okrajích sálu. Pozorovali vraždění svých lidských pomocníků azatím se do boje nijak nezapojovali. Policejní řady řídly vděsivých výkřicích hrůzy astrachu ze smrti aumírání.

„Tohle se mi nelíbí,“ ozvala se za mnou Veronika.

„Ti robokopové?“

„Přesně. Nic nedělají. Vůbec nic, jen koukají na to vraždění. To nedává smysl.“

„Možná chtějí poznat naši sílu. Možná jim na těch lidech nezáleží. Možná…“

„Co je tam dole?“ zeptal jsem se.