Copyright © František Kotleta, 2013, 2024

Cover Illustration © Piotr Cieśliński, 2013, 2024

Cover Art © Lukáš Tuma, 2013, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013, 2024

ISBN 978-80-278-0185-5 (print)

ISBN 978-80-278-1448-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1449-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1450-3 (pdf)

Upíři, mýtické stvůry, ďáblovi zplozenci. Tak to jsme my. Až na to, že nás ve skutečnosti manipulací s vyspělou nanotechnologií zplodila mimozemšťanka jménem Sangot, jejíž loď havarovala na planetě Zemi v době, kdy na ní nestála ještě jediná pyramida.

Tisíce let po ní na Zemi přistáli jiní mimozemšťani. Malí, žlutí a s touhou ovládnout celou planetu. Nebyl to pro ně moc velký problém. S jejich zbraněmi a vesmírnými loděmi jim Země záhy ležela u nohou. Ale my jsme upíři. Nejsme zvyklí se někomu válet u nohou, a už vůbec ne nějakým přivandrovalcům od kdovíjaké černé díry. A tak jsme se rozhodli s nimi bojovat. Jenže kartani, jak se mimozemšťané jmenují, v našem boji měli zatím zatraceně navrch. Nejenže málem vyhladili celé upírstvo, ale navíc získali Sangotinu technologii a začali své lidské služebníky vylepšovat na upíry. Jde o speciální jednotky zrádcovské armády Vesmírného námořnictva. Říkají si Legie nesmrtelných.

Po dlouhém a vyčerpávajícím boji jsme na tom byli stále hůř. Přišli jsme o Petru, v jejíž hlavě se díky svým implantátům usídlila Sangotina mysl a donutila ji odletět v ukradené kartanské lodi do vesmíru. Lucie zůstala v Brazílii s tlupou upířích transvestitů a já místo očekávaných spojenců narazil na podivnou partičku nerdů ukrytých v druhořadém nočním klubu.

Jenže byl tam i starý známý. Známý, o kterém jsem myslel, že je už dávno mrtvý. Problém byl, že už to byl někdo jiný. Někdo, kdo si mě nepamatoval.

Stodolní ulice byla nezvykle tichá. Transparent hlásající všem, kteří se tu objevili, že tohle je Stodolní (Více informací na Stodolni.cz), plápolal ve větru a hejno vrabců v rohu vyzobávalo z chodníku kousky hamburgeru, který jim na památku vyzvrátil nějaký opilec. Většinu ulice už ale stihli metaři uklidit, posbírat odpadky a vystříkat vodou místa nejhůře zasažená obsahem alkoholem podrážděných žaludků. Bylo vidět, že majitelé své hospody opouštěli ve spěchu. Stačili jen zamknout. Ti rychlejší s sebou vzali alespoň tržbu a schovali to nejcennější, co v barech bylo, na nejbezpečnější místo v celém podniku.

Jen odkudsi z dálky se ozývalo cinkání tramvají a odněkud směrem na Porubu výskání malých cikáňat.

Fred Channon seděl na židličce, kterou si vytáhl z baru jménem Sherlock. S odemykáním se neobtěžoval. Podle všeho prostě rozbil největší okno a vytáhl si židličku ven. V parodii na inspektora Colomba svíral v ruce kouřící hnědý doutník a kochal se tím, jak se k němu pomalu blížím. V druhé ruce držel hodně nebezpečně vypadající automat.

Kartani stáli za ním. Dvacet vedle sebe namačkaných robokopů mě sledovalo svými pažemi narvanými granáty a střelivem. Já u sebe žádnou zbraň neměl. Došoural jsem se k Fredovi. Jeho jediné zdravé oko bylo typickou ukázkou slova ambivalentní. Viděl jsem v něm vztek, nenávist, zadostiučinění i chuť mi utrhnout hlavu a zahrát si s ní fotbal.

„Pěkný nový oko, Frede,“ řekl jsem česky.

Fred si dal doutník do pusy, mocně potáhl, namířil mi automatem doprostřed hrudi a plnou dávkou mě smetl k zemi. Vůbec jsem nevnímal jednotlivé zásahy. Měl jsem pocit, že do mě vletěly všechny naráz, jako by mě někdo praštil beranidlem. Nedávno očištěný asfalt se zalil krví.

„Konečně jsi můj. Zabiju tě, ty děvko, zabiju tě pomalu a krutě. Budu tě zabíjet rok. Každý den ti odřežu jednu malou část tvýho zasranýho těla a až z tebe zůstane jenom hlava bez očí, tak tvůj mozek předhodím vranám.“

Ten chlap měl v sobě vážně kus básníka…

Zradioaktivního prachu zrozený

Když si Pavlína vyndala zucha svou nevkusně pokroucenou náušnici, místo vytahaného batikovaného trika oblékla tmavě zelený stylový kabátek aagresivního zrzavého ježka upatlala gelem na docela šik patku, vypadala najednou konečně jako ženská.

Jen ta prsa by to chtělo, pomyslel jsem si.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Že nemáš žádný… strach. Vypadáš klidně,“ nervózně jsem si zaťukal na klobouk jako pan Tau. Měl jsem ho pořádně vražený do tváře, aby mě zdejší všudypřítomné kamery nedokázaly identifikovat. Šlo oširák, abych byl přesný. Kovbojský. Dostal jsem kněmu idlouhý šedý kabát. Vypadal jsem jako honák dobytka. Nebo taky úchyl, který pod tím kabátem nic nemá achystá se někde vparku ukazovat své nádobíčko babičkám venčícím tlusté jezevčíky.

Celá výbava patřila Pavlíninu tatíkovi. Už odpočívá vpokoji. Teda odpočíval vpokoji. Vobývacím. Starý Lexa byl mafián. Ne confitovského, ale typicky ostravského ražení. Bývalý tajemník městské organizace SSM anadějný aspirant na členství vKSČ to vporevolučních časech dotáhl na majitele sítě heren, zastaváren, autobazarů anevěstinců. Korumpoval politiky napříč politickým spektrem, krátil daně, akdyž bylo nejhůř, zaplatil pár ostrým ukrajinským klukům, aby jeho soupeřům vysvětlili, kde je jejich místo. Prostě opora společnosti.

Během chaosu, který nastal po kartanské invazi, se podobné opory společnosti chytily iniciativy azačaly rozšiřovat svá teritoria. Na potírání zločinu měl totiž jenom málokdo chuť aprostředky. Jenže když žluťáskové zpacifikovali světové armády azačali na Zemi dělat pořádky, rozhodli se problém skriminalitou vyřešit sami aradikálně. Do domů lidí podezřelých ze závažné trestné činnosti prostě napochodovali robokopové nebo esemka avyřídili to jednou provždy bez zbytečností, jako jsou státní zástupci či soudci. Ostravského zločineckého barona Lexu rozstříleli vjeho luxusní vile na hodně malé ahodně nevzhledné kousky.

Jeho milenka hned po útoku sbalila své šperky, kožichy, kabelky Birkin, botičky Manolo Blahnik inové Ferrari aodstěhovala se do Řecka. Pavlína tak zůstala na všechno sama, protože její máma už dávno odpočívala někde ve svém rodném Hlučíně na hřbitově. Poté, co odešli policajti, kteří vzhledem kokolnostem bez jakýchkoliv pochybností konstatovali, že šlo opřirozenou smrt, zavolala svému jedinému kamarádovi zgymplu, aby jí to svinstvo, co bývalo jejím tatíkem, pomohl uklidit.

Ten kamarád se jmenoval Aleš Páv, ve světě internetu známý jako Alenka790. Dotáhl ssebou své dva bratry. Šestadvacetiletého Jirku, kterému říkali Ňunínek, aodeset let mladšího Danyho. Když byl starý Lexa vydrhnutý aspláchnutý do záchodu avětší kousky pietně zakopány na zahradě, rozhodla se Pavlínka, že jeho byznys se svými novými třemi společníky převezme.

Moc se jim to nedařilo. Lexovo impérium se totiž rozpadlo přesně vokamžiku, kdy se zpráva ojeho přirozeném úmrtí objevila na internetu. Ty kšefty, které nebyly postaveny na legální bázi aoficiálními majiteli byli různí bílí koníčci, skončily vkonkurenčních prackách. Aže jich bylo hodně. Itak ale nakonec zdědila přes deset heren, dva autobazary, tři nevěstince, pár milionů eur na účtech anějaké to zlato vtrezoru. Dost na to, aby se Pavlína Lexová mohla vykašlat na školu azačít přemýšlet, co snačatým životem.

„Fotr mě vycvičil. Vždycky říkal, že jedinej, koho je třeba se bát, je můj vlastní účetní,“ pošeptala mi rozverně do ucha.

Něco ve mně se přitom probudilo. Polknul jsem. Tohle nebylo dobré. Petra je pryč sotva měsíc amoje pohlavní orgány si už dělají zálusk na jinou mladou anezkaženou holčičku. To nezkaženou asi škrtám, někde vní hořelo cosi nestydatého. Jak by řekl Citrón, nejzoufalejší nájemný vrah vdějinách Česka: „To děvče mělo oči jebavý.“ Vtuhle chvíli by byl ale vážně hloupý nápad zkoušet, jak moc má její pohled pravdu.

Ucuknul jsem. Ne moc prudce ane moc daleko. Jen trochu, aby to nebrala osobně, ale já se zároveň dostal zdosahu jejího těla, který byl před chvílí tak akorát na jeden jazyk.

„Fotřík byl chytrej chlap,“ zamumlal jsem.

„To jo, akorát nepočítal skartanama,“ povzdechla si. Apak dodala: „Hele, už se trousej.“

Měla pravdu. Těžké dveře restaurace Ponorka se otevřely aznich se pomaličku potáceli postarší chlapíci. Každý znich byl jiný, ale měli něco společného. Hrdé držení těla, všichni ostříhaní na krátko, navzdory jasnému alkoholovému opojení tvrdý pohled anakonec většina znich izakulacené bříško, které ke zbytku těla, které si ještě pamatovalo, že kdysi mělo spoustu svalů, vypadalo nepatřičně. Ikdybych to nevěděl, určitě bych si brzy domyslel, že tohle je sraz bývalých vysokých důstojníků.

* * *

Přikrčili jsme se víc kzídce lemující cestičku naproti proslulému olomouckému podniku, aby nás nezahlédli. Byla to zbytečná starost.

„Já na vojnu se dal pro krásnou plavovlásku…,“ zanotoval někdo ryčným barytonem aostatní se začali objímat azpívat sním. Mimo rytmus.

„Který je Černý?“ zeptal jsem se.

Pavlína vytáhla zkapsy obrázek, který nám vytiskl Alenka. Vté středomoravské tmě na něj bylo špatně vidět, ale můj upíří zrak si stím poradil.

„Ten vedle toho plešatýho, jak má tmavězelený baloňák aruce vkapsách,“ odpověděl jsem si.

„Atamhle jsou jeho stíny,“ řekla Pavlínka apohodila svou drzou bradou směrem, kde už odnepaměti stávala katedrála svatého Václava. To odnepaměti myslím vážně. Katedrála byla mnohem starší než já. Proto šlo omůj základní orientační bod vOlomouci. Město se měnilo, rostlo, teramorfovalo se, někdy bylo špinavější, jindy čistší, ale katedrála stála neměně na svém místě.

Stěmi stíny měla pravdu. Ikdyž to vlastně ani nebyly stíny vpravém slova smyslu. Dva muži oblečení vtuctových sáčcích, šedivých kalhotách ačerných polobotkách sice vypadali jako pojišťováci, ale šlo oesemka. Neskrývali se. Evžena Černého, generála české vojenské rozvědky ve výslužbě, sledovali zcela otevřeně. Nová česká administrativa mu je přidělila oficiálně jako ochranku, ale šlo prostě ohlídače. Chůvy, které měly zajistit, že tahle populární postava české armády, hrdina zLógaru avítěz bitvy oWonsan, rozhodujícího střetnutí vpětidenní druhé korejské válce, bude sekat dobrotu. Podle Alenky ji totiž dřív nesekal. Během prvních dnů kartanské okupace údajně organizoval podzemní hnutí odporu podle vzoru Obrany národa zčasů druhé světové války. Kdyby nešlo otak populární postavu, asi by jej nechali kartani zlikvidovat podobným způsobem jako starého Lexu, ale nakonec došli knázoru, že zatímco rozmašírovávat mafiány na boloňskou omáčku je populární, zabíjet válečné hrdiny by mohlo způsobit víc škody než užitku. Proto mu nasadili náhubek ve formě osobních strážců.

„Tak jo, je ten pravý čas,“ zašeptal jsem Pavlíně do ucha ajedním trhnutím jí rozerval kabátek ikošilku pod ním. Knoflíčky zkošilky se rozkutálely po chodníku. Na tmu světa vykoukla černá podprsenka. To pokušení teď bylo příliš silné…

Zasunul jsem prst mezi košíčky arozerval podprsenku uprostřed. Nadlidský výkon, což uupíra nebyla až taková frajeřina, mi odhalil pohled na její malá pěkná prsa.

„Co to?!“ vyhrkla překvapeně.

„Musíme být autentičtí,“ zalhal jsem zkušeně aabych dodal svým slovům váhu, škrábnul jsem ji nehtem do obličeje.

„Křič,“ zašeptal jsem aPavlína se rozpištěla.

Moc jí to nešlo. Bylo na první pohled jasné, že to hraje. Potřebovala postrčit. Rozpřáhl jsem se apraštil ji do obličeje. Lehce, teda lehce na své poměry, takže jsem jí zlomil nos. Vyrazila zněj stružka krve. Mafiánova dcera se rozbrečela. Konečně opravdově.

„Auuu! Pomoc!“ řvala. Ani to moc nemusela hrát. Tahle holčička-odbojářka snad vživotě nedostala facku. Musel jsem ji pěkně rozhodit.

„Pomóóóc!“ přidala na intenzitě.

Otočil jsem se arozběhl se do uličky. Za sebou jsem konečně uslyšel první kroky. Opilí důstojníci přestali zpívat avyrazili se podívat, co se to děje. Každému člověku chvíli trvá, než na volání opomoc zareaguje. Aje úplně jedno, jestli jde opopeláře nebo vojáka zoceleného vboji. Když si zpíváte na ulici anajednou někdo začne volat opomoc, musí se mozek nejdřív probrat ze stavu pohoda do stavu připraven jednat. Alkohol to všechno jenom prodlužuje. Atak než vojáci doběhli ke krvácející Pavlíně, už jsem se krčil na zídce sotva dvacet metrů od místa činu. Normální člověk by na ni nevyskočil, takže doufám, že mě tu nikdo nebude hledat.

„Běžel tam… takovej vysokej… tmavej… ukrad mi peněženku,“ vzlykala Pavlína.

„Cigoši zkurvení,“ ulevil si některý zpenzionovaných důstojníků. Jo, na rasové stereotypy je spoleh. Stačí říct tmavej avšichni hned mají jasno, odkud vítr fouká.

Noc, alkohol, dívka vohrožení azvrhlík na útěku, to je dokonalá kombinace pro vytvoření zmatku. Ajako vždycky vyšla. Někteří vojáci se rozběhli udaným směrem. Vjejich čele generálovy stíny. Přeci jen šlo omuže zákona atohle byla jasná situace, kdy by měli jednat.

Vnastalém zmatku jsem si ale vůbec nevšiml, jestli vtlupě, která sduněním afuněním proběhla uličkou pronásledovat zvrhlíka ana jejím konci se rozdělila, aby ho dopadla, ať už vběhl kamkoliv, byl igenerál Černý. Nezbylo než doufat, že zůstal ve trojici, která utěšovala vzlykající slečnu Lexovou. Vzhledem kjeho věku jsme od začátku ani nečekali, že by se pustil do pronásledování. Ale uněkoho takového upír nikdy neví. Opatrně jsem se sunul blíž ktrojici, abych své naděje potvrdil.

„Uklidněte se, slečno, vyvázla jste ztoho dobře. Ten nos se brzo zahojí, uvidíte,“ konejšivý hlas patřil Černému. Úlevně bych si oddechl, kdybych měl vplicích nějaký vzduch. Ne že bych ho poznal po hlase, ale byl jsem už tak blízko, abych viděl, že je nejblíže kPavlíně aotcovsky ji hladí po zrzavých vlasech. Slečna Lexová pomalu přestávala plakat. Pravou rukou si utírala krev zobličeje alevou si držela kousky bundy bez knoflíků, aby zakryla ňadra. Penzionovaný generál stál nejblíže kní. Ostatní dva muži vypadali, že jistí terén, kdyby se zvrhlík vrátil. Jistě netušili, jak bylo jejich jednání prozíravé.

* * *

Jenže oba byli ještě starší než hrdina zLógaru. Azvrhlík byl upír. Opatrně jsem se přikrčil askočil.

Prvního vojáka jsem srazil pěstí ještě před dopadem na nohy. Beze slova se svalil kzemi. Ten druhý se zmohl na „Áght“, než jsem se kněmu dostal apravým hákem ho udeřil do spánku. Sesul se kzemi stejně rychle ajistě jako jeho kolega.

Generál se ke mně otočil, ruce vpěst aústa už už otevíral, aby přivolal pomoc. Jenže pikosekundu předtím se mi podařilo nabrat vzduch do plic apak vyštěknout: „Svatá Kateřina.“ Teda znělo to spíš jako „svateřina“, protože to poslední, co jsem teď potřeboval, byl návrat jeho ochranky, která by celou akci mohla dost zkomplikovat, takže srozumitelnost ustoupila rychlosti.

„Co jste řekl?“ zeptal se vítěz bitvy oWonsan.

„Svatá Kateřina,“ zopakoval jsem tentokrát srozumitelněji.

Starý voják si oddychl ajako znamení důvěry úplně změnil držení těla. Vyšponované svaly ochably abojový postoj se změnil na uvolnění.

„Co potřebujete?“

„Vyhnat kartany ze Země.“

„To my všichni,“ usmál se.

„Chci od vás dostávat všechny důležité informace okartanech, apokud je to možné, tak iotom, jaké budou vpřípadě otevřeného povstání síly pro boj ajak se snimi spojit.“

Pokýval neznatelně hlavou. „Tři dny. Mrtvá schránka tady vOlomouci. Víte, kde je?“

„Ano.“ Měl jsem chuť mu vysvětlit, že systém mrtvých schránek takzvaného řádu svaté Kateřiny jsem vymyslel já, ale asi by mi nevěřil.

„Za chvíli se někdo vrátí, měl byste zmizet,“ řekl.

„Máte pravdu, ale nejdřív mi dejte peněženku.“

„Co?“

„Peněženku, jsem přece zločinec.“

Ne že bych chtěl být až tak dokonale důvěryhodný, ale vzhledem ktomu, že všechny mé finanční zdroje střádané staletí během posledních dvou zběsilých let vyschly, byl jsem stejně jako ostatní odkázaný na Pavlínino dědictví. Štvalo mě pořád si říkat malé holce okapesné.

„Oberte je,“ ukázal na ležící kumpány.

Měl jsem co dělat, abych se hlasitě nerozchechtal. Ten chlap byl dokonale praktický achladnokrevný. Rychle jsem prošacoval uspané důstojníky na penzi, přivlastnil si jejich peněženky achystal se, že generálovi trošku upravím fasádu, aby vypadal jako po pořádné rvačce se zločincem. Jenže Černý už si dávno roztrhl rukáv ukošile ataké obětoval pár knoflíků.

„Praktický, aještě profesionál,“ pomyslel jsem si avěnoval mu jedno spiklenecké mrknutí.

„Teď už byste měl ale vážně…“

Slovo zmizet už jsem neslyšel. Byl jsem příliš daleko.

* * *

„Stou podprdou jsi to přehnal.“

Hlas za mnou patřil Pavlíně. Vnamodralém přítmí nonstopu UNaftaře vypadal každý bledě, ale mladá sirota už mlela zposledního. Od „ponorky“ k„naftařovi“ to bylo přes dva kilometry apředpokládám, že za ty tři hodiny, co utekly od našeho divadélka pro vysloužilé důstojníky ajejich ochránce, toho prožila víc než dost. Táhlo už ke čtvrté ranní avenku se zřejmě hlásilo oslovo svítání.

Tady ovšem bylo standardní osvětlení celý den. Nonstop UNaftaře neměl okna. Šlo osklepní labyrint několika místností čpících cigaretovým kouřem, pivem apálenkou, lidským potem abeznadějí. Vhráčské místnosti plné automatů to blikalo jako vČernobylu před výbuchem. Byli tam zalezlí dva olašští Romové. Oba svištěli na pervitinu, takže bylo jasné, že budou do forbesů bušit tak dlouho, dokud vnich neskončí všechny jejich peníze. Odkud je vzali, nechci ani odhadovat. Vrohovém boxu seděli dva obézní padesátníci amezi nimi čtyřicetiletá žena nalíčená jako indián na válečné stezce. Byla to prostitutka. Za ty dvě hodiny, co tu sedím, už odešla střídavě na záchod skaždým zchlapíků zvlášť. Apodle toho, co prováděla rukama pod stolem, zábava ještě neskončila. Už na první pohled to byla akrobatická umělkyně. Zatím-co obě její ruce odváděly náročnou práci, vpuse mocně kouřila cigaretu, zníž kousky popela odpadávaly přesně do zeleného popelníku ztlustého skla ležícího mezi zvětralými pivy obou zákazníků. Na tuhle noční dobu tu bylo vlastně docela živo. Před chvílí ještě klimbající barman, vytáhlý chlapík spadesátkou na krku apleší jak Michail Gorbačov, zaregistroval nově příchozího hosta arozvážně vstal zpohodlného křesla za barem. Když spatřil, že jsem ho zaregistroval, namířil stázavým výrazem vobličeji ukazováčkem na pípu snápisem Holba apak na automat na kondomy, který mu visel nad barem. Okamžitě Pavlínu ocenil jako prostitutku unavenou po celonoční šichtě, která přišla obsloužit posledního zákazníka.

„Na to zapomeň,“ procedila skrz zuby, když postřehla můj úsměv poté, co barman ukázal na automat.

Zvedl jsem do vzduchu svou sklenku swhiskou, nebo co se tu za ni vydávalo, protože oficiální název Skotská zlatá mi vůbec nic neříkal. Podle chuti se to muselo pálit vBruntále, aještě zbrambor.

„Dáš si taky?“ mrknul jsem na dívku.

„Ale jo,“ vydechla aposadila se do boxu naproti mně. Všiml jsem si, že na košili má našité knoflíky. Vypadaly sice jinak než ty původní, ale svou funkci plnily stejně dobře.

Barman před ni postavil sklenku apak se odšoural znovu klimbat za bar.

„Jak jsi to zvládla?“

Pokrčila rameny, upila ze skleničky azašklebila se.

„Byli strašně zvědaví. Furt se vyptávali, co dělám vOlomouci aproč jsem byla sama na ulici tak pozdě. Vylíčila jsem jim ten smutnej příběh otom, jak jsem přijela za svým klukem, pohádali jsme se ajá vyrazila na vlak. No ana cestě mě přepadl ten úchyl, zjehož tváře si vybavuju jenom ty děsivý zlý oči.“

„Šikovná holka. Co generál?“

„Toho už jsem vůbec neviděla, ale byl tam jeden přiteplenej polda, co měl všuplíku padělanou kabelku Louis Vuitton avytáhl zní šitíčko anáhradní knoflíčky.“

„Jo, teplí policajti jsou velké dobro,“ řekl jsem apodíval se na hodinky. Bretling. Luxusní edice. Nosili jsme je všichni. Starý Lexa byl jejich fanoušek, na rozdíl od své dcery, takže nám je rozdala.

„Máme ještě hodinu, než nás tu vyzvedne Alenka,“ řekl jsem aklidně se protáhl na sedačce.

„To bys mi možná mohl povyprávět, co znamenala ta svatá Kateřina,“ nadhodila adopila panáka.

„Jo, to bych mohl,“ pokýval jsem hlavou. Musel jsem jí vůbec vysvětlit spoustu věcí. Přitom to není tak dávno, co bych ji nejraději zabil. Vlastně ona mě také chtěla zabít. Amálem se jí to povedlo.

* * *

Zrzka do mě vypálila první ránu. Kulka se mi zaryla do ramene. Nejenže neuměla moc střílet, ale ani ta její bouchačka nebyl žádný zázrak. Normální CZ 75. To na upírovi moc velkou paseku nenadělá.

„Nestřílejte, jsem jeho kámoš!“ zařval jsem. „Nestřílejte, kurva! Nejsem od kartanů, nejsem jejich člověk, znám ho, kurva, znám ho. Uhříku, to jsem já, Jan Bezzemek!“ Ty tři věty jsem ze sebe vypálil rychleji, než se do mě začal strefovat zbytek party. Zaúčinkovalo to. Všichni na mě sice dál mířili, ale zatím jediný výstřel přišel od zrzky.

„Kecá, sejměte ho, zmrda, sejměte ho!“ ječela, zatímco já ječel kontra: „Uhříku, kurva, Uhříku, to jsem já. Vzpomeň si. Marihuana! Teplice! Soud! Lucie! Polsko!“

„Sejměte ho, blábolí hovadiny,“ zařvala zrzka aznovu do mě vypálila jednu zkušební kulku. Tentokrát do nohy. Ostatní se zatím naštěstí palby zdrželi, ikdyž měli ukazováčky napjaté na spouštích. Snažil jsem se vypadat, že je rozhodně nehodlám ohrozit. Ani jsem se nepohnul. Přitom jsem myslel na to, že bych byl schopný je povraždit holýma rukama dřív, než by mi mohli skutečně ublížit. Pravda, kvéry, které drželi kluci, vypadaly hrozivěji než to zrzčino chrastítko, ale stejně to pořád byla obyčejná děcka bez výcviku. Jediný, kdo vypadal opravdu nebezpečně, byl Uhřík. Ať už se sním stalo cokoliv, byl to upír. Můj potomek. Anavíc se zněj stalo strach nahánějící monstrum vysoké přes dva metry, sděsivýma černýma očima, obličejem posetým hlubokými ďolíčky, který vypadal, jako by sním brazilská fotbalová reprezentace trénovala dvě hodiny pokutové kopy. Ostatně deformované avůbec celé divně pokroucené bylo ijeho tělo stlustým krkem.

„Lucie?“ řekl ztraceným hlasem, jako by přemýšlel, kde to jméno jenom slyšel.

Zrzka přestala ječet, ale stejně do mě vpálila další kulku. Tentokrát se zakousla do levé plíce. Tohle už začínalo být nepříjemné.

„Nestřílej,“ řekl Šéf. Pomalu arozvážně. Jeho hlas jsem nepoznával. Zněl divně, trochu jako by byl kreslená postavička, kterou dabuje František Filipovský.

„Lucie?“ zeptal se znovu.

„Jasně, Lucie, tvoje holka. Archeoložka, vytáhli jsme tě sní od soudu, je taky upírka, zachránila se, žije.“

Nebyl čas na souvislé věty. Potřeboval jsem do mutanta, okterém jsem byl přesvědčený, že je můj dávný kamarád JUDr. Tomáš Uhřík, dostat co nejrychleji co nejvíc informací.

„Lucie,“ opět to jméno převaloval na jazyku, „nic mi to neříká.“

„Tak už ho zabijte!“ zaječela znovu zrzka avystřelila další ránu. Chytnul jsem ji do ledvin. Vážně už mi začínala jít na nervy.

„Netopýři. Netopýry si určitě pamatuješ. Fandil jsi Teplicím. Nikdo jim nikdy nefandil tak jako ty. To přece nemůžeš zapomenout,“ začínal jsem být zoufalý. Jestli se Šéf nerozpomene, tak budu muset ty děcka ztohohle podivného nočního klubu povraždit.

„Teplice?“ řekl opět tím svým nejistým ztraceným hlasem Uhřík. Apak mu najednou zasvítila očka, ve tváři se mu objevil zvláštní výraz atrhnul hlavou. Dokonce začal sklánět ruce slehkým kulometem kpodlaze.

„Lucie?“ najednou jako by to jméno žmoulal na jazyku oněco jistěji než dřív.

Partička tří mládenců ahysterické zrzky se také téměř uklidnila. Uvolnili se ahlavně zbraní lehce sklonili kzemi.

Itak ale vmístnosti panovala atmosféra tak hustá, že by jí to imlha nad rybníčkem Brčálníkem mohla závidět. Kouřící marihuanová cigareta odložená Šéfem do bronzového popelníku na pingpongovém stole tomu jenom dodávala stylový odér.

„Óóóódíííííín!“

* * *

Jako vítr zVysočiny zničeho nic vpadl do místnosti Gerhard. Vruce svíral nějakou rezavou železnou trubku aefektně sní praštil Alenku790 do břicha. Blonďák se zlomil vejpůl azačal blinkat na podlahu. Hned nato trubka zasáhla do nohou nejstaršího zmužské trojice, který skončil na zemi.

„Střílejtéééé!“ ječela holka azačala do Gerharda pálit ze své CZ 75 jako oživot. Oten jí ostatně také šlo. Gerhard zajatce nebral.

* * *

„Néééé, Gerharde, nech je!“ zkoušel jsem přeřvat zrzku. Vzhledem kjejímu hlasovému vybavení to nebylo vůbec jednoduché.

Gerhard mě naštěstí slyšel. Jenže než jeho mysl dohnala jeho reflexy, skončil třetí mládenec na zemi. Dostal železnou trubkou do hlavy. Na rozdíl od zrzky nestačil vypálit ani ránu. Ta už také nestřílela ajenom ostřílení něco ječela. Na víc se nezmohla, protože jí došly náboje. Pro Germána to ale nebyl nějak významný rozdíl, většina jejích výstřelů stejně skončila vedle. Jen asi dva neškodně pocuchaly Gerhardův bezdomovecký outfit.

Mutant naštěstí nestřílel.

„Jane?“ řekl auž vtom vůbec nebyla ta prvotní zmatenost. Poznal mě.

„Uhříku, ty jsi mě poznal!“ rozzářil jsem se radostí. Částečně iúlevou, že zrzka náhle přestala ječet.

„Tys mě tam nechal, ty zmrde,“ řekl avypálil mi do hrudi salvu nábojů zkulometu.

Zrzka se znovu rozječela.

Už mi to zrzčino řvaní šlo pěkně na nervy. Vbřiše se mi po přesně mířené dávce zlehkého kulometu vařily vnitřnosti ado toho ještě tohle děsivé ječení.

„Glžgužgubu,“ vykloktal jsem ze sebe. Moc mi to nešlo. Měl jsem ústa zalitá vlastní krví. „Drž už hubu“ bych vtom nepoznal ani já sám, ato šlo ojednu zmých nejoblíbenějších vět.

„Nestřílej!“ místností pro změnu probleskl Gerhardův baryton. Germán vyskočil na pingpongový stůl. Vlastním tělem se tím postavil mezi zmutovaného JUDr. Uhříka amou krev kloktající maličkost. Vruce stále držel tu rezavou tyč.

Myslel jsem, že se Gerhard na Uhříka každou chvíli vrhne, ale podle naší předcházející debaty mu došlo, že tohle není nepřítel. Alespoň pro mě ne.

„On mě tam nechal. On mě tam nechal,“ opakoval dokola Šéf. Znělo to, jako by to, očem mluví, prožíval jako naprosto novou ahodně traumatizující informaci. Jeho olbřímí tělo se třáslo. Mutantovy pocity jsem odhadoval jenom podle hlasu. Přes Gerharda jsem jej neviděl.

„Hyslelsemhesimrtfi,“ řekl jsem.

„Myslel si, že jsi mrtvý,“ tlumočil má slova Gerhard.

„Lucie,“ změnil najednou téma hovoru mutant.

„Gije,“ řekl jsem.

„Žije,“ oznámil Gerhard. „Tady mladej ji schoval vJižní Americe pod ochranu speciálního komanda, které na její ochranu naverboval.“

Jo, přesně tohle řekl, adokonce bez jediné stopy ironie. Gerhard byl vynikající lhář. Ateď lhal omůj život. To speciální komando mu muselo jít zatraceně těžko přes ústa. Bylo totiž vzoufalství vytvořeno zpartičky brazilských transvestitů.

Místností práskl výstřel. Zrzka sice celou dobu ječela, ale přitom se jí podařilo vyměnit zásobník vpistoli astřelila Gerharda do zad.

„Gabijteuštupišu,“ vykloktal jsem ze sebe prosbu oeliminaci uječené zrzky, posedlé střílením.

„Pavlíno, nestřílej,“ řekl klidným hlasem Šéf. „Jsou to mí přátelé.“

* * *

Situace se konečně začala obracet klepšímu. Hysterická zrzka přestala řvát ablonďák, který mě do klubu dovedl, blinkat. Nejstarší kluk, kterého Gerhard sejmul trubkou do nohou, se dokázal postavit, ale stím nejmladším to vypadalo špatně. Měl minimálně otřes mozku azhlavy mu tekla krev. Germán mu ovšem rozhodně nechtěl doopravdy ublížit. Pokud ano, ta trubka by mu prošla jednou stranou dovnitř ana druhé by vylezla isobsahem černovlasé hlavy.

„Musí do nemocnice,“ řekla překvapivě klidným hlasem zrzka.

Šéf se na zraněného podíval asouhlasně pokýval hlavou.

„Uděláme to stejně, jako když jsme tam vezli Ňunínka, řeknem, že spadnul ze skateboardu,“ prohlásil Alenka, utřel si zpusy zvratky aza pomoci druhého kluka odtáhli zraněného pryč. Zrzka dokonce zavřela dveře. Bylo po boji ajá se mohl opatrně postavit, apo chvíli trénování jsem dokonce mohl začít isrozumitelně mluvit. Břicho mě ale pořád hrozně bolelo abylo mi špatně. Kdybych měl co, budu blinkat stejně jako blonďák.

Gerhard odložil tyč na pingpongový stůl amutant vedle ní uložil kulomet. Symbolicky tak vmístnosti začal panovat klid zbraní amohlo dojít na slova. Jenže nikdo znás najednou neměl co říct. Vhlavě se mi honily tisíce vět iotázek, ale žádná se mi najednou nezdála ta správná.

Mlčení prolomil až Uhřík.

„Zahulíme?“

* * *

Šéf si mocně potáhl zmarihuanové cigarety apohodlně se zavrtal do koženého křesla. Zavřel oči azačal pomalu přerývaně mluvit. Své vzpomínky tahal zpaměti jen těžce abylo jasné, že mnohé ztoho, co zažil, si buď nepamatoval, nebo bude ještě dlouho trvat, než Sangotiny nanočástice dokáží jeho mozek obnovit tak, že si poslední rok svého života složí do skládačky, která bude dávat alespoň trochu smysl.

„Musel jsem tam ležet dlouho. Strašně dlouho. Pamatuju si, jak jsem nejdřív slyšel strašně moc zvuků. Aut, letadel, vrtulníků itěžké techniky ataké dupání robokopů. Apak to najednou přestalo abylo ticho. Vůbec jsem si neuvědomoval, že mám nějaké tělo. Jen jsem dokázal slyšet zvuky avnímat, že se kolem mě něco děje. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale najednou jsem ucítil ruku ata ruka měla dva prsty, které dokázaly hrabat. Ajá hrabal. Každý den jsem vyhrabal pár centimetrů písku asuti, protože jsem si pamatoval, že tam někde nade mnou je slunce. Chtěl jsem ho znovu vidět.“

Čím víc jsem Uhříkovým slovům naslouchal, tím hůř mi bylo. Měl pravdu. Nechal jsem ho ležet vsutinách aještě mu nad hlavou odpálil dvě atomové bomby. Jenže když jsem ho viděl naposledy, neměl žádnou hruď, plíce ani srdce. To všechno mu ztěla vystřelil kartanský granát. Zůstala jen hlava acáry. Apak mi to došlo.

„Vzpomínáš si, jak jsem zabil Kateřinu?“ zeptal jsem se.

„Ano, uřezal jsi jí hlavu.“

„Apak? Vzpomínáš si na to, jak tě střelili? Jak se svalil kus domu ana ty výbuchy?“

Tentokrát zavrtěl hlavou. „Když jsem poprvé začal vnímat, muselo být už dlouho po těch výbuších. Byla tam těžká technika aspousta robokopů, kteří dusali kolem.“

„Ten atomový výbuch…,“ řekl Gerhard.

„… nějak způsobil, že jeho tělo znovu začalo fungovat,“ dopověděl jsem jeho myšlenku. Poslední dobou se nám to stávalo zatraceně často. Byli jsme jako nějaký posraný telepaticky propojený dvojčata.

„Radioaktivita musí nějak působit na Sangotiny částice, které regenerují naše tělo. Možná jim dodala potřebnou energii na tvé oživení. Po tom zásahu jsi byl totiž mrtvý. Skutečně mrtvý, nebyl způsob, jak tě zachránit,“ vysvětloval jsem.

„Tedy až na to, odpálit mu nad hlavou dvě atomovky. Pokud se nepletu, tak po zásahu speciálního kartanského granátu zpana Uhříka musela zůstat jenom hlava azbytek částice kompletně vytvořily znovu,“ dodal Germán.

„Jo,“ pokýval smutně hlavou Uhřík. „Proto vypadám takhle.“

„No, mohl jsi dopadnout hůř,“ slova ze mě vypadla automaticky. Moc konejšivě ovšem nepůsobila. Spíš trapně. Sám jsem tyhle hloupé utěšující průpovídky neměl rád.

„Co bylo dál?“ vyzvídal jsem.

„Moje vzpomínky iosobnost, to všechno se mi míhalo hlavou anedávalo žádný smysl. Věděl jsem jenom jednu jedinou věc, ato, že nenávidím kartany, ale netušil jsem, co dělat ajestli vůbec něco dělat, aměl jsem hlad. Strašlivý hlad. Zkoušel jsem jíst trávu, nechutnala mi. Jednou jsem vnějakém kempu ukradl konzervu, roztrhl jsem ji, snědl maso uvnitř ahned jsem ho vyzvracel. Pak se ke mně zatoulala prašivá kočka. Urval jsem jí hlavu avypil její krev. Bylo to automatické, vůbec jsem nad tím nepřemýšlel. Díky tomu jsem si vzpomněl, že krev je to, co mi dodá sílu. Toulal jsem se lesy, lovil zvířata avysával je do poslední kapky. Pomalu jsem díky tomu získával sílu, mé tělo se dávalo dohromady astejně tak imoje mysl. Jednoho večera jsem se probudil se vzpomínkou na chatu, kde jsme se sLucií proměnili vnetopýry, ašel jsem tam. Nevím, jak jsem udával směr, protože jsem zapomněl číst anetušil, jak určit východ, západ, sever nebo jih. Vyhýbal jsem se lidem. Vídal jsem se vodlesku vodní hladiny apamatoval si, že takhle by člověk vypadat neměl, že lidé mají obličej souměrný, ne posetý krátery, sjedním okem vybouleným dozadu adruhým dopředu ajejich těla nevypadají… no, jako moje tělo,“ mávnul rukou, jako by chtěl tím gestem naznačit, že to, jak teď vypadá, je mu jedno.

„Zchaty zůstaly jen trosky, ale nevěděl jsem, jak dál, tak jsem uní zůstal. Nedaleko jsem si vyhrabal úkryt azněj se vydával lovit zvěř. Napadl sníh, ale mně zima nebyla. Hodně jsem spal alovil. Lovil aspal apak přišlo jaro akrozvalinám dorazilo auto stou drobotinou, co ji tady tvůj zabiják rozsekal železnou tyčí.“

Germán se při té narážce zatvářil, jako by se zastyděl. Nebylo proč. Ta děcka měla bouchačky aon měl právo je rozsekat na maděru. Naštěstí to ale neudělal.

„Tady pan zabiják je Gerhard,“ řekl jsem.

„Ten Gerhard?“ řekl Uhřík.

„Ano, jsem Gerhard,“ usmál se Germán apodal Uhříkovi ruku.

„Jmenuji se Tomáš, alespoň před chvílí jsem si na to vzpomněl,“ řekl mutant astiskl Germánovu pravici.

Bylo to zvláštní. Tihle dva muži pro mě vposlední době hodně znamenali apřipadalo mi divné, že se vlastně nikdy neviděli. Nemohl jsem si pomoci, ale něco ve mně bylo přesvědčené, že tohle setkání nemohla být obyčejná náhoda.

„Proč jsi ty děcka vlastně nezabil?“ zeptal jsem se, když pustili své pravačky.

Uhřík pokrčil rameny, tedy tím, co pod jeho těžkým černým kabátem zakrývajícím celé tělo mohla ramena být. „Netuším. Vypadali neškodně, akdyž jsem se jim ukázal, nebáli se. Řekl jsem jim, že nenávidím kartany, aoni řekli, že se rozhodli proti nim bojovat. Tak jsem je nechal, aby se omě postarali,“ řekl.

„Kde sháníš krev?“ Gerhard byl vždycky mistr praktických otázek.

„Nosí mi ji Ňunínek, to je ten nejstarší zparty. Takovej zakřiknutej, ale hodnej. Shání zvířata ve zverimexu nebo na farmářskej trzích. Dany, to je ten nejmladší, co před chvílí málem přišel omozek, mi zase shání trávu. Jsou to fajn kluci.“

* * *

Oni fajn kluci seděli většinu každého dne upočítačů. Všichni tři. Dany se zté Gerhardovy rány naštěstí vzpamatoval bez následků, takže náš vstup do party súkrytem vnočním klubu proběhl bez problémů.

Bratři Pávové byli počítačoví maniaci se vším všudy. Vsadil bych se, že ani jeden ještě neměl jiný sex než virtuální. APavlína jim vládla železnou rukou. Byla po svém otci asi víc, než by si kdy dokázala připustit. Bráchové byli její Cosa Nostra, apokud šlo ověci, které se daly vyřídit přes internet, tak velmi efektivní. Přes internet totiž probíhal ijejich odboj. Teda většinou. Krátce po nalezení Uhříka vtroskách mé venkovské vily, na kterou se tenkrát jeli podívat, protože chtěli uctít památku padlých bojovníků proti kartanům (zpravodajství hovořilo ozmasakrování teroristické skupiny Lidová fronta pro osvobození planety Země od kartanské okupace, po níž si také dali své jméno), se pokusili vOstravě přepadnout hlídku esemek. Dopadlo to špatně. Po přestřelce, vníž se jim povedlo vesmírné mariňáky akorát tak nasrat, se při zběsilém útěku Ostravou zranil Ňunínek pádem ze schodů na hlavě askončil vnemocnici. Zbraně, které objevili vsejfu starého Lexy, si tak nechali jen na obranu apustili se do kartanů jinak. Nešlo jen osbírání apředávání informací internetovému undergroundu, díky čemuž jsem se knim dostal já, ale ioněco víc.

„Vyrábíme viry různé úrovně. Jejich cíle jsou programy asítě, které slouží kartanům nebo Vesmírnému námořnictvu. Některé zaútočí rychle aprovedou jenom nějakou legrácku, jiným se podařilo na čas sabotovat ičinnost továren, které vyrábějí zbraně pro kartany,“ vysvětloval mi Alenka790, když dovezli vyspraveného bratra znemocnice.

„Ale naším hlavním cílem je vytvořit vlastní verzi Stuxnetu. Absolutní zbraň, která by dokázala nejen vyřadit zprovozu všechny továrny na kartanské zbraně, ale ovládnout ijejich automatické systémy tak, aby došlo ksebedestrukci. Mohli bychom vypnout celé jejich spojení na Zemi. Máme desítky programátorů po celém světě. Každý dělá na nějaké části ajenom my tušíme, co by to mělo být, až budeme hotoví.“

Kluci mi osvém velkém projektu dokázali vyprávět hodiny. Ajá je kupodivu poslouchal. Bylo to osvěžující. Stejně jako hraní ping-pongu sUhříkem. Zdálo se, že naším setkáním se jeho paměť stále více zlepšuje. Byla to dobrá zpráva, ale měla isvé stinné stránky. Třeba tu, že se mu stýskalo po Lucii ačím dál více si uvědomoval, co se zněj vlastně stalo.

Gerhard byl naopak čím dál nevrlejší. Nudil se. Aby alespoň trochu vyvíjel nějakou činnost, pustil se do uspořádávání Lexových podniků. Pavlína ho představila jako nového správce Lexových investic apoté, co beze stopy zmizelo několik konkurentů, kteří si po mafiánově smrti přivlastnili část jeho obchodů, zjistila, že to byl zatraceně dobrý krok. Lexovo dědictví se díky tomu stalo po pár týdnech nedotknu-telným. Což ale zase nebyla dobrá zpráva pro Gerharda, protože byl znovu bez pořádné činnosti.

Germán však znal dávná moudra otom, že zahálka je nepřítelem člověka– natožpak upíra –, atak alespoň nakupoval sAlenkou zbraně. Spousty zbraní. Uběhl pouhý měsíc asGermánem nebylo kvydržení. Chtěl jít do další akce, jenže ať jsme přemýšleli sebevíc, nemohli jsme vymyslet žádný smysluplný plán, jak kartanům uškodit.

* * *

Barman nám přinesl další dvojici skleniček alkoholu označeného vnápojovém lístku jako whisky. Dožít se toho starý George McCavana zklanu Cavanů, nejspíš by dostal infarkt. Předtím by ale barmana znonstopu UNaftaře uškrtil páskem svého kiltu. Pomalu, apokud možno co nejbolestivěji.

„Takže řád svaté Kateřiny?“

„Neexistuje.“

„Co?“

* * *

„Vklidu běž, počkám tady.“

* * *