Copyright © František Kotleta, 2012, 2024

Cover Illustration © Piotr Cieśliński, 2012, 2024

Cover Art © Lukáš Tuma, 2012, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2012, 2024

ISBN 978-80-278-0184-8 (print)

ISBN 978-80-278-1445-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1446-6 (mobi)

ISBN 978-80-278-1447-3 (pdf)

Upíři existují. Zplozenci temnoty, děti Satanovy… Tak na to zapomeňte. Vždycky jsme věřili, že nás stvořila dávná bohyně Sangot, která sice nebyla žádný lidumil, ale že by obcovala se Satanem? To ani náhodou. Už jenom proto, že koncept pekla a jeho démonů vzniknul v době, kdy už byla Sangot dávno mrtvá. Jenže pak jsme museli naše představy přehodnotit.

Na Zemi přistála armáda mimozemšťanů, ovládla planetu a uspořádala na nás hon. Nelítostnou štvanici, během které zdecimovala většinu upírských klanů. Abych měl v boji s kartany, jak se ty malé žluté bestie z nějakého zapadlého koutu vesmíru jmenují, alespoň nějakou šanci, vydal jsem se pátrat po legendárních Sangotiných zbraních.

Zjistil jsem, že naše bohyně byla ve skutečnosti také mimozemšťanka a my byli jenom plodem jejích pokusů s něčím, čemu bychom mohli říkat nanotechnologie. Definitivně mi to došlo, když se ta staletí mrtvá bestie dostala díky své technologii do hlavy mé přítelkyni a ukázala jí naši opravdovou historii.

Lov na nás, upíry, přežil jen málokdo. Já, Jan Bezzemek – který jsem byl člověkem naposledy v době, kdy ještě panoval můj oblíbený král Jan Lucemburský – někdejší germánský postrach Evropy známý jako Gerhard; a francouzská upíří rajda Michelle.

Abych se nenudil, stvořil jsem novou upírku. Je jí osmnáct, jmenuje se Petra a je tak trochu cvok do ema. A samozřejmě do mě. Teda doufám. A taky je tu o něco starší Lucie, jejíž přítel Tomáš Uhřík zahynul v boji po mém boku. Před půl rokem jsme na jedné kartanské základně odpálili párek atomových bomb a zmizeli do Jižní Ameriky.

A rozhodli jsme se, že si na nás kartani vylámou zuby. Nebo co to mají v těch svých smradlavých žlutých držkách.

O bairro dos cães

Fortaleza byla jedno velké rozpálené mraveniště. Upíří organismus byl sice velmi odolný vůči extrémním teplotám, ale pekelná brazilská výheň byla příliš i na mě.

Měl jsem pocit, že i Gerhard by nejraději přepadl některý z nesčetných obchodů s klimatizací a všechno, co tam prodávali, pustil naráz, stáhl si kalhoty a popíjel ledového Budweisera. Rozhodně se ale snažil nedávat to najevo. To by tak hrálo, aby starý Germán, o kterém si vyprávěli děsivé historky už římští legionáři, přiznal slabost.

„Stejně vypadáte jako idiot, Herr General,“ prohlásil jsem.

„A vy zase jako někdo, kdo je spíš sám transvestita, než kdo je sem přišel balit, Herr Bezzemek,“ odfrkl si vztekle.

Skutečně jsme vypadali jako párek (a to bylo víc kruté vůči Gerhardovi nežli vůči mně) německých sexuálních turistů na lovu levných homosexuálů libujících si v holčičích převlečcích. V tomhle třímilionovém brazilském městě jich bylo skutečně hodně. Obojího. Německých turistů i důvodů jejich návštěv. Podle toho, co nám nabízeli v hotelu (párek dvou německy mluvících mužů nemohli otipovat jinak než jako sexuální turisty), tu lidé s jistým vkusem mohli získat cokoliv: nezletilé, mladé, středního věku i staré, hubené, macaté i tlusté, černé, hnědé, bílé, prsaté i ploché holky s překvapením pod kalhotkama.

A co bylo nejhorší, my jsme jako úchylové na lovu vypadat skutečně chtěli.

„Víš, že v té růžové havajské košili a béžových šortkách vypadáš rozkošně?“ rýpnul jsem si. Poslední dobou se náš vztah změnil. Zatímco dřív jsme si zásadně vykali, teď jsme plynule přecházeli z vykání do tykání. A naopak. Záleželo na tom, jak moc jsme se v tu chvíli snažili jeden druhého přešpičkovat.

„Tobě to fosforeskující zelené tričko taky sluší. A což teprve ty modré šortky a apartní vietnamské žabky. Většinu života jsem prožil v časech, v nichž by tě za nošení něčeho takového ukamenovali, upálili, zplynovali nebo v lepším případě poslali na léčení,“ kontroval Gerhard.

Vypadali jsme vážně přitepleně. Našemu ohozu navíc odpovídal i značkový béžový foťáček Toshiba, který se mi klinkal na krku, a červený batůžek, který na zádech nesl Gerhard. V batůžku ovšem byly propriety, které moc slaďoušsky nepůsobily. Desert Eagley jsou už ze své podstaty heterosexuální. Pokud rukojeti neobložíte růžovými opály. Měli jsme s sebou dva. Víc zbraní jsme si pro jistotu nevzali. Kromě pistolí skrýval batoh ještě dalekohled s nočním viděním a pár gramů kokainu.

Vypadalo to, že naše maskování je naprosto dokonalé. V hotelu Charleston jsme pobývali už tři dny a dosud nás nikdo nesledoval ani se příliš nápadně na cokoliv nevyptával. Zdálo se, že naše lest vyšla. Zkrátka a dobře, dokonale jsme zapadli mezi běžné dvoutýdenní turisty.

Přitom v horách sotva sto kilometrů nad městem jsme pobývali už půl roku. Aby bylo krytí co nejdokonalejší, odvezl nás Confitův řidič na letiště během největší dopravní špičky. Zamíchali jsme se do davu v příletové hale, dali si tam kafe a poté, co přiletěl airbus Lufthansy z Frankfurtu, jsme se zase zamíchali do davu jeho cestujících.

S pomocí portugalského slovníku a německého přízvuku (u Gerharda nefalšovaného) jsme si objednali taxikáře, nechali se s úsměvem okrást a zavést do hotelu, který našemu drožkáři za dohazování kunčaftů platil provize.

První dva dny jsme se pak toulali po dost ubohých památkách města, jako je třeba betonová katedrála nebo tržiště se smaženými rybami a tanečníky capoeiry, a váleli se na pláži. Zkrátka přesně to, co by dělali pánové Hans Schmidt a Karl Meier z Drážďan na výletě do Brazílie. Tedy zatím až na ono lovení transvestitů.

* * *

To jsme hodlali napravit právě dnes.

* * *

O bairro dos cães, čtvrť, které se podle průvodců říkalo psí, protože dřív byla chudinským slumem, kde pobíhali hladoví a toulaví čoklové, teď patřila právě chlapcům v sukních, kteří rozhodně nejsou Skoti. Ne že by se v poslední době nějak změnily naše sexuální preference. To ani náhodou. Jediný penis, který jsem při sexu hodlal tolerovat, byl můj vlastní.

Atraktivita O bairro dos cães pro nás spočívala v tom, že byla těsně přilepená k vojenské základně. Kosmodrom ve Fortaleze byl největší v celé Jižní Americe. Právě on byl důvod, proč jsme se z Venezuely přesunuli právě do brazilského federálního státu Ceará. Kvůli němu ale také bylo město protkáno špehy lidskými i elektronickými.

Po atomovém útoku na základnu v polské Lebě měli sice kartani na Zemi už nějaký ten měsíc docela klidnou půdu pod nohama, ale i tak byli ostražití. Čím jsme se blížili k cíli naší cesty, tím více přibývalo kartanů, kamer a samozřejmě i členů Vesmírného námořnictva.

Šlo o armádu složenou výhradně z lidí, ale pod přímým kartanským vedením. Žlutí vládci planety formálně nechali všechno při starém. Vlády v jednotlivých státech se střídaly, jak bylo v té které zemi zvykem, a měly i svou policii. Armády už moc ne. A pokud, tak ve velmi okleštěné podobě. Většinu z nich nechali kartani rozpustit, protože pod jejich vládou už neměly být na Zemi žádné války. Z bývalých vojáků a různých dobrodruhů pak začali budovat armádu pod svým velením.

Vesmírné námořnictvo mělo být oficiálně bojovou lidskou silou ve vesmíru, kde lidští dobrovolníci pomáhali kartanům ve válce proti jiným mimozemšťanům, před nimiž nás podle své propagandy ufouni chránili. Prakticky však v posledních měsících sloužilo i pro potřeby honu na teroristy, protože běžná lidská policie v mnoha případech selhávala. Zvláště ta česká, když se pokoušela lovit mě. Oficiální název nové armády zněl anglicky Space Marine, takže jsme jim automaticky začali říkat SM neboli esemka. Možná v tom trochu byla i podvědomá touha jim pořádně nařezat.

* * *

Kartanské hlídky a esemka náhodně prohledávali automobily, které se jim zdály podezřelé a mířily směrem k základně. Nás si vůbec nevšímali. V umění nenápadnosti jsme byli dokonalí.

Proplétali jsme se uličkami O bairro dos cães do míst, kde se poslední domy čtvrti dotýkaly velké betonové zdi s metrovou korunou ostna-tého drátu. Naštěstí už slunce pomalu zapadalo, takže vedro polevovalo. Ve zdejších uličkách ale musí být přes den pořádné horko, a to nemyslím jako narážku na sexuální orientaci většiny jejich obyvatel a návštěvníků.

S klesající teplotou přibývalo turistů a prodavačů sebe sama.

„Olá, bonecos, chupo ambos vocês por duzentos!“ písknul na nás tak patnáctiletý mládenec v podprsence, s kabelkou a v minisukni, který nám brazilskou portugalštinou nabízel skupinovou slevu na orální sex. Vrtěl přitom poněkud teatrálně zadkem.

„E muito caro você!“ odpálkoval jsem ho tím, že jeho sleva je dost malá.

Nakonec jsme se dostali k oprýskanému domu, který podle zbytků fasády pamatoval nejenom lepší časy, ale zřejmě i lepší nájemníky. I tady se na balkonech a v oknech předvádělo pár transvestitů.

„Ten balkon nahoře,“ pohodil hlavou Gerhard.

„S tou děsivě tlustou černoškou?“ zašklebil jsem se.

„Jo,“ zasmál se Gerhard. „To je naše holka. Teda kluk. Teda cokoliv. Hlavně to je určitě tvůj typ,“ prohlásil Germán a vyrazil po schodech nahoru.

Černoch se jmenoval Diana, podle britské princezny, která umřela, když byl ještě chlapeček. A uměl docela dobře německy. „Fanoušek vašeho národa, mein Herr,“ vrátil jsem nadšeně Gerhardovi špílec a prošel si byt. Vypadal švábuprostě.

Gerhard mezitím vrazil nadšenému černochovi do ruky tři sta reálů, což byla víc než nadprůměrná cena za ukojení dvou německých úchylů, a pak z batohu vytáhl balíček s bílým práškem.

„Kokain, meine Liebe?“ zeptal se.

„Ja, ja,“ pokýval nadšeně hlavou černoch. Transsexuální brazilský prostitut, který nešňupe kokain, je mýtus.

Oba jsme se s Gerhardem usmáli. Navzdory hektolitrům krve, která nám uvízla na rukou, jsme vždycky rádi, když jdou věci bez násilí.

Germán vysypal na stůl jednu lajnu, smotal storeálovou bankovku do ruličky a podal ji Dianě. Ten si mocně šňupnul a za pár minut už o sobě nevěděl. Kokain byl řízlý jako většina bílého prášku. Náš však obsahoval místo omítky velmi silné uspávadlo. Měli jsme nejmíň čtyři hodiny klidu.

„Má to ale kliku. Prachy už dostal a zítra ho místo prdele bude bolet akorát hlava,“ prohlásil Gerhard a vytáhl z batohu dalekohled.

Plán zatím pokračoval tak, jak jsme měli v úmyslu. Odsud jsme měli celou základnu, která byla jedním z nejdůležitějších kartanských neuralgických bodů na Zemi, jako na dlani. Teď už jsme sem jenom potřebovali dostat zbraně. Hodně zbraní. Hlavně nálože a RPG a také naše tři spolehlivé upírky a poněkud nespolehlivé spojence z drogového kartelu. Pak se kartanská základna promění v bojiště a následně v peklo plné mrtvol. Na to první i druhé jsme byli specialisti.

Michelle

Petra vruce svírala jeden zmých Desert Eagleů amířila mi přímo mezi oči.

„Zabiju tě, hajzle,“ řekla avzteky se jí třásla brada.

„Lásko, koncept věrnosti je naprosto nesmyslný. Žiju skoro sedm století anezažil jsem, že by mu někdo propadal tak strašlivě jako ty. Navíc tohle technicky nebude podvod, je to povinnost.“

„Ustřelím ti péro, parchante. Jsem zvědavá, jak se pak téhle povinnosti zhostíš.“

Namířila ometr níž alehkým pohybem ukazováčku naznačila, že mačká spoušť. Pak pistoli sklonila ještě níž apoložila ji zpátky na stůl, odkud ji před chvílí sebrala.

„Vezmeš si kondom, nechci dostat AIDS,“ řekla rezignovaně, ale rezolutně.

„Upíři nemůžou dostat AIDS. Znal jsem upíra, co ošukal půlku Afriky anic. Navíc už HIV vyléčili.“

„Stejně si vezmeš kondom, hajzle,“ řekla, ale ve slově hajzl už nebyla původní síla.

Potřebovala si jenom vybít vztek. Samozřejmě, že na mě, ale také na Confita, který to všechno způsobil. Problém byl, že náš hostitel měl své zvyky amy jsme je museli dodržovat. Jedním znich bylo uctít návštěvníka pannou, aprotože jsem byl formálně hlavou naší skupiny, připadla čest odpanit patnáctiletou Esmeraldu právě mně.

Opravdu se jmenovala Esmeralda, jak znějaký pitomý latinskoamerický telenovely. Ostatně tomu odpovídaly idramatické kulisy: krutý šéf drogového gangu, který nevinnou Esmeraldu předhodí slizkému obchodnímu partnerovi. Což jsem byl vtomhle případě já.

Jediné, co mě utěšovalo, byl fakt, že pokud by Esmeralda neskončila vmojí posteli, skončila by vjiné, ataky skutečnost, že ikdyž měla rozkošný cudný úsměv adokonale předstírala, že je nervózní atřese se strachem, tak žádnou pannou ve skutečnosti nebyla.

Tohle po těch stovkách let přeskakování mezi pannami aděvkami poznám stejně spolehlivě jako křiváka, když na něj narazím. Křiváka, jako je Confito, vládce kartelu ovládajícího většinu pašeráckých stezek mezi Venezuelou aBrazílií. Bohužel jsme toho bastarda nutně potřebovali.

Moje skrýš na Margaritě byla sice netknutá, ale iskupou zlata adolarů, které jsem si tu kdysi ulil, jsme byli pořád nepříjemně zranitelní. Dva běloši atři bělošky toulající se po venezuelském venkově byli příliš nápadní. Potřebovali jsme spojence, někoho, kdo nás ukryje, poskytne nám zázemí aklid. Ačas na přípravu našeho dalšího boje skartany.

Přes pyramidu dealerů jsme se nakonec dostali až ke drogovému králi. Odvezl nás do brazilských hor, do jedné zvesnic, kde se skladoval, ředil abalil bolívijský kokain. Stálo to dost peněz, ale bylo to nejlepší možné řešení.

Problém spočíval vtom, že jsme sConfitem museli hrát hry. Šlo oklasickou šťouchanici, jestli jsme dost drsní na to, abychom byli jeho partneři, ane oběti. Proto ta zkouška Esmeraldou. Vkultuře drogových bosů byl muž, který poslouchal ženu, zbabělec. Odmítnout sex smladičkou kráskou jenom proto, že mám milenku, by byl projev slabosti, který jsme si nemohli dovolit. Tato avšechny další hry měly stejný motiv: ukažte, jak moc jste drsní. Hra na romantickou věrnost mohla skončit tím, že by na nás ještě ten večer vlítli bossovi hoši se samopaly, aby nás připravili openíze, protože vrukou slabochů neměly co dělat.

Nebál jsem se onaše životy. Tuhle partu drogových zabijáků bychom zvládli vyřídit beze ztrát. Bál jsem se, že potom, co bych Confitovi utrhnul hlavu anarval mu ji do prdele, bychom museli začít shánět někoho jiného, kdo nám pomůže.

Petra tohle všechno zřejmě chápala, ale itak si neodpustila jednu rozkošnou žárlivou scénu. Aprotože jsem věděl, že budu mít minimálně měsíc usvé upíří přítelkyně za trest vposteli utrum, hodlal jsem si nevěru pořádně užít.

* * *

Esmeralda to hrála vážně dobře. Svlékla si průhledné bílé šatičky, pod nimiž se skrývalo světle hnědé křehké tělíčko. Měla cudné spodní prádlo, které vše zahalovalo. Lehla si na bok apředváděla panenské rozechvění. Slzy na krajíčku, jen se rozbrečet.

Jenže já jsem věděl, že ať se teď stane cokoliv, jen co odejdu zjejího domku, přijde sem Confito adozví se všechno do posledního detailu. Sundal jsem jí podprsenku avykoukla na mě kulaťoučká ňadra. Tehdy přišla nejvyšší zkouška mojí odolnosti. Esmeralda si odhalená prsa zakryla pravou rukou azočí jí vyhrkly slzičky. Iluze przněné panny byla dokonalá.

„Não chore e tire acalcinha,“ oznámil jsem jí klidně, aby si sundala kalhotky, aignoroval stále silnější vzlyky. Když se ktomu neměla, rozerval jsem jí je azačal prstem prozkoumávat její pohlaví. Na panenskou blánu jsem zcela očekávaně nenarazil. Naštěstí Esmeralda brzy pochopila, že hra skončila, aslzy záhy přešly ve vzrušené vzdychání. Teď jsem si přestal hrát ijá avzal jsem si ji tvrdě zezadu.

Ajako malou vzpouru proti Petře bez kon-domu.

* * *

Při sledování základny jsem měl divný pocit. Něco mi svíralo žaludek aurčitě to nebyl hlad po krvi, ikdyž, pravda, dlouho jsem se pořádně nenakrmil. Chrápající Diana byl sice kdispo-zici, ale zakousnout se do černošského transvestity mi nepřišlo ideální.

„Mám divný pocit,“ oznámil jsem Gerhardovi. Poslední dobou jsem měl čím dál tím větší potřebu se mu svěřovat. Ačkoliv jsme strávili několik stovek let vzájemnou nenávistí apokusy jeden druhého připravit oživot, události po příletu kartanů způsobily, že se znás stali spojenci apodle všeho idobří přátelé.

„Warum?“ zeptal se nečekaně německy. Většinou jsme spolu mluvili česky. Nevadilo mu to, vnašem poslepovaném klanu jsme byli tři Češi, atak se vněm stal náš rodný jazyk běžným nástrojem konverzace. Zřejmě jsem ho vytrhl zhlubokých úvah.

„Pamatuješ, jak jsme se pokoušeli dostat Kateřinu zvězení? Víš, jak to dopadlo,“ řekl jsem.

„Tenkrát šlo opřipravenou past,“ připomněl mi. „Teď to máme vrukou my.“

Souhlasně jsem pokýval hlavou.

„Vtéhle chvíli si vždycky vzpomenu na Stalingrad. Od té doby vím, že věci se mají dělat rychle, tvrdě, akdyž se něco zasekne, je třeba zmizet,“ prohlásil Germán.

„UStalingradu jsem byl taky,“ zasmál jsem se. „Dobře jsme vám tam nakopali zadky.“

Gerhard pokrčil rameny. „My vám nakopali zadky tolikrát, Herr Bezzemek, že kdybych měl všechny případy vyjmenovávat, museli bychom dát Dianě ještě jednu dávku uspávadla.“

* * *

Confito nebyl znašich plánů zrovna nadšený. Už od prvního dne, kdy jsme se setkali, věděl, že se skrýváme před kartany, ale nečekal, že snimi hodláme vést válku. Ne že by kmalým žlutým parchantům zvesmíru choval kladné city, ale bál se.

„Mimozemšťani jsou horší než všichni policajti avojáci, kteří po nás kdy šli. Pašoval jsem drogy, ještě když Chávez nebyl prezident, natož pak mrtvola, ale ufouni jsou těžký soupeř. Když naposled čistili brazilsko-venezuelské pohraničí od drog, strávili jsme dva týdny schovaní vbažině. Pil jsem vlastní chcanky ažral listy koky, abych přežil,“ otřásl se při té vzpomínce Confito.

Tohle bylo poprvé anaposled, co jsem uněj viděl nějaký lidský cit – sebelítost. Většinou měla jeho tvář kamenný výraz sneproniknutelným studeným pohledem avěčným pohrdavým úšklebkem vkoutku úst.

Drogový baron navzdory původu ajménu nevypadal zrovna jako Latinoameričan. Musel mít vsobě hodně evropské krve, protože připomínal spíš někoho, kdo vám potřese rukou aobere vás orodinné úspory na Wall Street, než drogového zabijáka zbrazilského pralesa. To, že se vposlední době živil už mnohem lépe než listy koky avlastní močí, prozrazovalo lehce vypoulené břicho adruhá brada, která se objevila, když souhlasně pokýval hlavou.

„Až ve Fortaleze uděláme svoji práci, zmizíme do Argentiny avživotě už onás neuslyšíte. Věřte mi, že nás budou kartani honit, dokud budou mít alespoň trochu naděje, že nás objeví, aještě půlroku potom, co oni přijdou. Vy tady díky tomu budete mít naopak spoustu klidu na práci,“ nadhodil Gerhard. Španělsky.

Portugalsky, na rozdíl ode mě, neuměl ani slovo. Zato španělština mu šla sama. Naučil se ji za občanské války, když radil Frankovi, jak vyhladit republikány avykopat interbrigadisty ze země. Naštěstí Confito ijeho muži ovládali oba jazyky. Byla to životní nutnost apro mnoho znich ipřirozenost.

Confito však zoufale zakroutil hlavou. „Nevím, nevím. Když zjistí, že jsem vám pomáhal, nedají si pokoj, dokud mě nedostanou.“

Drogový boss nebyl zbabělec. Šlo zase jenom ohru. Hru na to, kolik peněz znás dokáže vymlátit.

* * *

„Du warst süß wie Honig,“ zašvitořil Gerhard na probouzejícího se Dianu.

„Ja?“ zeptal se nedůvěřivě černoch.

„Ja,“ pokýval hlavou Germán avýznamně jej poplácal po zadku. Plácnutí po holé kůži se rozlehlo ztemnělým pokojem. Vrámci reálnosti jsme mu stáhli sukni. Kalhotky pod ní naštěstí neměl, nevím, jak poslednímu germánskému upírovi, ale mně by přišlo dost děsivé mu je stahovat.

* * *

Přitom jsem nepocházel znijak extrémně prudérních časů. Pominu-li skutečné náboženské fanatiky, kterých bylo třeba za husitských časů požehnaně, rozdávali si to mezi sebou vojáci krále Jana Lucemburského ijeho syna Karla na dlouhých taženích, co jim jenom jejich zadky avelitelé dovolili. Kamarád byl přeci jenom levnější než markytánka, ikdyž se otom vkronikách aučebnicích dějepisu nedočtete. Iza těch sexuálně nejprudérnějších časů se tyhle mezichlapské hrátky objevovaly varmádě pravidelně. Bylo to normální. Stejně normální ale bylo to skrývat amlčet otom.

Tohle byla jedna zmnoha věcí, které se změnily po kartanské invazi. Lidé, spomocí mimozemské technologie umožňující vyléčit všechny pohlavní nemoci, prožívali sexuální megarevoluci.

Ity nejprudérnější společnosti akultury se proměnily vhipísácké komunity šedesátých let, nebo ještě lépe Adamity zčasů Žižkových. Na rozdíl od jednookého vojevůdce je však nikdo nechytal, nestrkal do stodol anezapaloval. Myslím, že současnou sexuální volností, náruživostí azvrhlostí si lidé vybíjeli frustraci ztoho, že celou jejich planetu okupují žlutí pidižvíci.

Mě osobně sex smuži nelákal, ale ze zásady jsem proti homosexuálům ahomosexuálním stykům nic neměl. Časem jsem navíc zjistil, že ti největší homofobové jsou zpravidla chlápci, co ve skutečnosti touží mít na dvě hodiny ve sklepě spoutaného Dianu astydí se za to.

Navzdory své liberálnosti jsem byl ale stejně všoku, když jsem se dozvěděl, co po večerech vyvádějí Lucie sMichelle. Jejich spolek česko--francouzského přátelství se proměnil vregulérní lesbický vztah. Zjistil jsem to náhodou, když jsem jednou večer vrazil do jejich domku anašel francouzský jazyk rejdit včeském klíně. Michelle tohle odhalení nevadilo. Byla upírkou přes tři sta let avšem upířím vládcům připadaly lesbické kontakty mezi upírkami rozkošné. Neměla důvod předpokládat, že mně ne.

Černovláska na mě vrhla rošťácký úsměv arozkošně si jazykem nejdřív olízla rty, než ho konečně schovala vústech. Zůstala nahá na všech čtyřech. Ani se nezkoušela zahalit. Měla hubené šlachovité tělo, takže vypadala jako mrštná pouliční kočka. Zvlášť když pohodila černými kudrnatými vlasy alehce vycenila bílé zoubky. Nikdy jsem nechápal, co všichni na Francouzkách měli. Nepřipadaly mi moc pěkné. Teď ale chápu, že pokud vposteli obvykle předvádí to, čeho příslib tu představovala nahá Michelle, mají jisté neodolatelné kouzlo.

Lucie naproti tomu zapištěla, srazila stehna ksobě, popadla polštář apřikryla si jím prsa. Styděla se. Neměla za sebou žádné tradiční upíří párty, na kterých se souložili apak vypíjeli až do dna lidští služebníci nepřátelských klanů bez ohledu na pohlaví. Ještě nedávno to byla obyčejná mlaďounká archeoložka. Než jsem zní udělal upíra.

Styděla se. Nejenom přede mnou, ale nejspíš proto, že jsem jí připomínal Tomáše, jejího přítele, který zahynul při naší poslední akci vPolsku. Ani já jsem ztoho neměl zrovna nejlepší pocit. Jsem tolerantní hoch, ale když si představím, že tam, kde ještě nedávno mohl přebývat jenom JUDr. Uhřík, teď rejdí jazykem nenasytná Francouzka…

* * *

Diana se tvářil pořád trošku nevěřícně, ale když zkontroloval, že reály jsou na místě, kam je před vyluxováním uspávací lajny dal, ulevilo se mu.

„Když půjdete zase okolo, rád vás znovu obsloužím. Herzlich willkomen,“ zadeklamoval zmateně portugalsko-německy.

„To si piš, fešáku,“ usmál jsem se pokud možno co nejlaškovněji. „Stavíme se pozítří azažiješ něco, co jsi ještě nezažil,“ řekl jsem mu avyrazil ze dveří.

* * *

„Zažiješ něco, co jsi ještě nezažil?“ zašklebil se Gerhard, když jsme se prodírali rozjařenou Obairro dos cães směrem khotelu.

Blížila se půlnoc aobyvatelé inávštěvníci čtvrti procházeli nejrozjařenější fází. Určitě tomu pomáhal alkohol, příkrov tmy, který lidem dodával pocit zdánlivé anonymity, asamozřejmě noční ochlazení, které přineslo příjemných čtyřiadvacet stupňů.

„Předpokládám, že dáš konečně průchod svým utajeným choutkám. Jak jsi ho plácnul po zadku, uviděl jsem ve tvém rozkroku jisté napětí,“ řekl jsem.

„Ty mi koukáš do rozkroku? Zajímavá informace,“ odfrknul si Germán aočima naznačil, že je to jedna jedna na body.

Cestou zpátky už jsme nabídky transvestitů ani neodmítali. Bylo jich tolik, že by nám vyschlo vústech aztratili bychom hlas. Ignorovali jsme je ašli dál. Marně jsem vzpomínal, zda jsem se někdy stal svědkem podobného divadla, jaké se teď odehrávalo vObairro dos cães. Každá éra přinášela specifické zvráce-nosti, ale vtéhle jako by lidé naprosto ztratili stud adůstojnost.

Víc než šedesátiletý muž spleškou na hlavě, necelými sto šedesáti centimetry výšky arukou vrozkroku mladičkého černošského prostituta se sním líbal tak vášnivě, jako by měl zítra nastat konec světa. Vedle se jiný, jen oněco málo mladší chlápek opíral ozrezivělé zábradlí azezadu si jej podával štíhlý mulat vrůžové blůze. „Ja, ja, ja, ja!“ křičel tak, že jej někteří zturistů začali povzbuzovat anatáčet si celé představení na iPhony.

Už se mi na jazyk drala další uštěpačná narážka na proslulou německou zvrácenost, když jsem zahlédl Gerhardův pohled.

Jen málokdy vypadal takhle tvrdě jako nyní. Bylo vněm tolik zloby avzteku, že by dokázala naplnit Bodamské jezero. Tohle byla ta zGerhardových tváří, kterou jsem znal po staletí. Tvrdý nebezpečný válečník bez slitování austupující jenom proto, aby měl lepší šanci znovu zaútočit. Tu druhou, přátelskou, dobrosrdečnou aplnou sžíravého humoru, mi ukazoval jen vokamžicích, kdy se cítil dobře. Teď to nebylo.

„Tohle si pamatuji zčasů Říma,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Už mě to nepřekvapovalo. Stávalo se stále častěji, že jsme najednou začali myslet na stejné věci nebo přišli se stejným řešením problému. Nepřekvapovalo mě to, ale děsilo. Ukazovalo to, jak moc jsme si sbývalým úhlavním nepřítelem podobní.

„Římani to uměli vúchylárnách rozjet, ale kdybys viděl Adamity,“ nadhodil jsem první myšlenku, která mě napadla.

Ten pohled se mi ani trochu nezamlouval, apřitom moje historky zhusitské revoluce patřily mezi Gerhardovy nejoblíbenější. Vždycky tvrdil, že tohle byla jediná etapa vhistorii, kdy měl zČechů skutečně strach. Většinou jej proto dokázaly rozptýlit.

„Ne, Římané ne,“ zavrtěl hlavou. „To jejich otroci. Lidé bez svobody, sebeúcty anaděje na lepší budoucnost. Jejich páni je považovali za zvířata, aproto se znich zvířata stávala.“

Na chvíli se odmlčel apak se mi dlouze podíval do očí. „Musíme jim vrátit naději na svobodu. Musíme je donutit proti kartanům povstat abojovat. Jinak se všichni promění votroky.“

Mlčel jsem. Další slova byla zbytečná.

* * *

Následující den jsme strávili mlčením. Gerhard byl zádumčivý anevrlý. Raději jsem se mu vyhýbal astrávil celý den připojený kinternetu. Snažil jsem se sledovat, jak mimozemšťané na planetě upevňují svou moc. Nábor kVesmírnému námořnictvu pokračoval ve velkém. Na YouTube na mě neustále vyskakovalo propagační video představující odhodlané, statečné ahrdé muže aženy planety Země, kteří ve vesmíru bojují bok po boku skartany proti barbarské rase, která má vjakémkoliv pozemském jazyce nevyslovitelný název.

Novináři, kteří radostně šířili kartanskou propagandu, je překřtili na „barbary“. Podle propagačních fotek, filmů apočítačových animací vypadali „barbaři“ mnohem víc jako lidé než jako kartani. Měli jenom dvě ruce advě nohy. Nevím jak na nohou, ale na rukou měli po čtyřech článkovitých prstech. Byli vysocí tak metr apůl, konstrukce jejich těla byla hmyzovitá, přičemž se dělila na šest spojených článků. Vnohy přecházel ten předposlední. Hlava, tedy nejvyšší článek, byla trochu koňská.

Stejně jako kartani používali bojové skafandry, ačkoli nebyly tak velkolepé jako kartanské. Šlo opřiléhavé kombinézy zodolného elastického materiálu. Jejich tělesná konstituce byla proto ivplné polní lépe rozeznatelná, než tomu bylo vpřípadě robokopů, bojových mašin, vnichž by jen málokdo čekal malé čtyřruké ačtyřoké žluté slizáčky, jimiž kartani byli.

Ikdybych bral vážně všechny kartanské propagandistické kecy, bylo jasné, že jim oni sami oproti lidským spojencům až tak moc nevěří. Nenašel jsem jedinou zprávu otom, že by lidé řídili jejich vesmírná plavidla. Vždycky sloužili jako pěchota.

Alespoň podle zpráv, které šířili hackeři aodbojáři zkyberprostoru, sloužili spíš jako kanónenfutr. Některé lidské jednotky vkartanských službách měly mít podle internetových diskutérů až devadesátiprocentní ztráty. Takhle špatné to nebylo ani se sovětskou armádou během roku 1941. Oficiální zprávy naopak mluvily odrtivých asnadných vítězstvích, jaká kartani zažívali vpodstatě neustále.

Co mě ale během slídění po zprávách zfronty překvapilo, byla naprostá absence informací oobyvatelích planet, které kartani obsadili dříve než Zemi. Krátce po okupaci Země všude prohlašovali, že jejich impérium tvoří desítky různých světů aras. Kde ty další rasy jsou? Na propagačních záběrech znasazení prvních lidských vojáků do bojů ve vesmíru figurovali jenom kartanští robokopové alidé ve svých, proti nim směšných, bojových skafandrech.

Ilegální fóra, která se různě přesouvala světovým internetem jako nomád pouští, amě stálo opravdu spoustu úsilí získat do nich hesla apřístup, byla plná různých spekulací otom, jaké mají kartani slidmi ve skutečnosti plány. Někteří tvrdili, že nás všechny promění na vojáky, akdyž všichni statečně zahyneme, vyplení zbývající přírodní zdroje naší planety. Další zasvěcenci ostatní přesvědčovali, že kartani udělají zpoloviny lidí vojáky adruhou půlku sežerou. Jiní dokonce tvrdili, že existuje tajný projekt implantace kartanské DNA do lidské, aby nás postupně přetvořili vsebe samé.

Znělo to dost šíleně, ale určitě to alespoň dávalo nějakou odpověď na otázku, proč není ožádné jiné rase pod nadvládou žluťásků slyšet. Nebyl jsem sám, koho to trápilo, ale nenašel se nikdo, kdo by se na to kartanů mohl zeptat.

Pokud Správce Země, což byl oficiální titul nejvyššího kartanského protektora, jehož jméno se do angličtiny překládalo jako Kranno, pořádal nějakou tiskovou konferenci vpřímém přenosu, pozval jenom prověřené novináře. Anikdo znich mu podobnou otázku nikdy nepoložil. Většinou se ptali stylem: „Jakých nových úspěchů lidé pod vedením kartanů dosáhli?“ nebo „Proč si myslíte, že jsou lidé tak šťastní ze spolupráce skartanským impériem?“

Ještě divočejší zprávy šířili ilegální diskutéři zinternetového undergroundu opřípadném odboji. Každý náhodný požár, každý pád letadla, vykolejení vlaku nebo vyloupení banky či zbrojního skladu se považovalo za akt partyzánské jednotky. Nebral jsem to moc vážně, protože diskutéři psali, že nejaktivnější jednotka se nachází voblasti mezi hranicemi Česka, Slovenska aPolska ajmenuje se Lidová fronta pro osvobození planety Země od kartanské okupace. Tenhle název jsem vymyslel já vnáhlém hnutí mysli, abych zmátl policajty, když jsme unesli Uhříka od soudu.

Potřeboval bych všechno probrat sGerhardem, ale stačilo se mi na Germána jenom podívat abylo mi jasné, že nemá náladu prohodit jediné slovo. Raději jsem šel brzy spát, abych byl druhý den odpočatý. Tohle bylo základní pravidlo ve válce: Když nemáš nic lepšího na práci, spi. Spánek do zásoby se ti bude hodit vždycky.

* * *

Ještě jsme se zhotelu neodhlásili, ale už jsme zaplatili všechny prospané noci, ity naplánované. Od recepčního jsme si vysloužili tázavé zvednutí jednoho obočí. Ještě že to nebyla dvě. Začal bych se obávat onaše utajení.

Nešlo oto, že bychom plánovali se do Charlestonu někdy vrátit, ale platit dluhy je celkem dobré bezpečnostní pravidlo. Vhotelu si většinou řeknou, že jsme zmizeli dřív, akdyž jim člověk nic nedluží, nepátrají po něm. Hotel je plný bezpečnostních kamer ato poslední, co budeme na útěku potřebovat, jsou naše obličeje promítané vtelevizi. Navíc hotely po celém světě mají vytvořenou vzájemnou bezpečnostní síť. Jednou šlohnete vHiltonu slánku aváš obličej má vdatabázi recepční toho posledního hostelu vBavorsku ještě padesát let. Kdepak ho-teliéři. Ti byli tvrdší alépe organizovaní než svého času KGB.

Krátce po poledni jsme vnašich strašidelných turistických oblečcích vyrazili klidnou chůzí do nejodlehlejší části Fortalezy. Rybářskému přístavu smalými nevzhlednými domky se říkalo Obairro holandes, Holandská čtvrť. Kdysi tu na nedalekém pahorku stála portugalská pevnost, kterou se po pět dní pokoušeli dobýt holandští žoldáci. Byli mezi nimi ičeští emigranti po bitvě na Bílé hoře. Když jsem tu byl na konci osmnáctého století poprvé, měli tu ještě malou kamennou mohylu obalenou solí súryvky zBible kralické.

Na trhu jsme si koupili deset nevyvrhnutých aještě živých ryb. Už jsem je jednou zkoušel. Měly vsobě nečekaně hodně krve. Prodejce jim říkal cahntos. Vypadalo to na křížence mezi treskou, halibutem atuňákem.

Odnesli jsme si je vsíťovkách na odlehlé anepřístupné místo na okraji pahorku. Uřezali jsme jim hlavy avypili je do poslední kapky krve. Zbytky jsme naházeli do vody. Vrybách moc krve není, ale před akcí není nikdy dobré hodně pít. Upíři jsou vpodstatě jako lvi. Když se najedí skutečně dosyta, musejí den ležet anehýbat se. Teď jsme potřebovali jen dost energie pro boj.

Sedadlo řidiče bylo prázdné. Na spolujezdcově seděla Petra akouřila. Pořád ještě se tvářila naštvaně. Její pohled vysílal jasný signál odvou slovech: Esmaralda aHajzle!!!, ato istěmi třemi vykřičníky.

Neodpověděla, jenom si odfrkla.

* * *

Table of Contents

O bairro dos cães

Michelle