Miluji kaskadéra

Jane Banksová

Copyright© 2024 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2011 by Jane Banksová

Copyright© 2011 Translation by Romana Szalaiová

Copyright© 2024 Cover by qelb and DALL-E-3

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-403-6 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-404-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-405-0 (PDF na CD)

Obsah

PROLOG

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro děti

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

PROLOG

Pozoroval ji, jak tančí.

Rukama se téměř dotkla země, pak ladný půlobrat, načež zdvihla nohu vysoko nad hlavu a potom se obrátila o sto osmdesát stupňů a provedla výpad tak, jak ji to učil. Nad ní se tyčilo jen obrovské, právě zapadající slunce a povíval chladný dech vánku od Fort Peck Lake. Její sestava „cesty zlaté rybky“, neboli umění Capoeira aché byla už téměř bezchybná. Jednalo se o brazilské bojové umění, syntézu tance a tradičních afroasijských bojových škol včetně kung-fu, japonského aikida a karate, založených na pohybu těla bez hranic.

Přitáhla si vzápětí nohu až k bradě a svůdně se zhoupla v bocích, naznačujíc seknutí šavlí a její cop, černý jak havraní křídla, se jí svezl téměř až na udusanou hlínu prašné cesty.

Uvědomil si možná poprvé, jak moc ji miluje. Byl smířený s tím, že ho jednou opustí jeho staří rodiče, jako v mládí opustil on je, když se rozhodl opustit rodné hnízdo poblíž jezera Fort Peck Lake, kde strávil mládí a zatoužil „dobýt svět“.

Ale nikdy by si nedokázal představit, že by ho opustila ona. Cítil, že tak velkou prázdnotu by nic nezaplnilo a nebavilo by ho žít. Myslel si, že všemu naučil on ji, ale ve skutečnosti učila ona jeho. Užívat si každý společný okamžik, nesmát se pověrám a kouzlům šamanů, síle amuletů.

Podíval se na svou levou ruku, kde měl od ní uvázaný náramek z jejích vlasů ozdobený barevnými korálky, aby se mu vyhýbalo všechno zlé.

A zatím se to opravdu vyplňovalo.

Skutečně byl zasažen hloubkou svých citů a už zapomínal na tváře ostatních milenek. Bledly, ztrácely se v mlze zapomnění a lhostejnosti. Ona pro něho nebyla jen milenkou, ale skutečnou družkou, tygřicí stojící mu po boku za každé situace. I kdyby se stalo cokoliv, věděl, že ho najde a nenechá ji lhostejnou jeho chvilkové selhání. On by pro ni udělal totéž, položil by za ni život, kdyby to bylo nutné. Ale nikdy se o tom nebavili, protože mu řekla, že ví všechno, co se jí chystá říci, a že to našla už dávno na dně jeho duše a že se to nehodí.

Dokončila svou sestavu Capoeira aché téměř už za šera a pomalu kráčela k němu. Našlapovala ladně jako šelma, on upřel pohled na svůdnost jejích boků. Štíhlé nohy měla opálené do bronzova a celá budila dojem překrásné pohybující se sochy Bohyně.

Došla až k němu a sklonila se, aby ho políbila. Byly chvíle, které společně trávili beze slov. I to ho naučila, že za mnoha slovy se skrývá chudoba myšlenky.

Zadívala se mu zblízka do očí a on v nich uviděl mír. Měla hluboké, překrásné oči, které zdědila po své babičce, indiánce z téměř vymizelého kmene Arapahů žijících dříve na severu Montany; nyní její babička žila sama v nedaleké stejnojmenné indiánské rezervaci Fort Peck.

„Je už chladno,“ protrhla téměř posvátné ticho tohoto kousku země. „Jaro ještě nemá sílu otevřít květy stromů.“

„Tys to řekla tak krásně,“ usmál se na ni a dodal: „Měla bys při cvičení, když provádíš výpad, zároveň sledovat nejen linii kopu, ale celý prostor kolem sebe. To když je útočníků víc – a s tím musíš v Capoeira aché vždycky počítat.“

Přikývla a povzdychla si. „Nikdy nebudu tak dobrá jako ty.“

„Miláčku, ty jsi výborná. Zvládla bys i více necvičených útočníků. Takhle se o tebe nemusím aspoň tolik bát. Vždyť víš, že jsi to nejcennější, co mám.“

„Nemluv tak, čas všechno mění,“ vstala prudce a on zmlkl.

Pozoroval ji, jak si navléká na krk ochranné amulety a prsten od něho. Toužil jí proniknout nejen při milostných hrátkách, ale i duchem, přičemž narážel na hloupost konzumního života, na který byl zvyklý, než poznal ji. Přímo se mu vpalovalo do srdce, jak šetrní byli indiáni ke své zemi, dříve než byli poraženi a zatraceni. A snad pro vleklé boje indiánů, kteří se nemínili vzdát své svobody při nájezdech osadníků, se po Montaně dodnes prohání stáda bizonů, velká turistická atrakce současnosti.

„Co ti zase přelítlo přes pršáček?“ řekl a strhl ji k sobě. Usmála se a řekla rozmarně: „Už je mi vážně zima, pojďme domů.“

„Zahřál bych tě,“ šeptl jí do ucha a jemně ji hryzl do ušního lalůčku. Smála se a kočkovali se jak mláďata. Nakonec svolila k mazlení a jejich touha je vedla na pokraj rozkoše, než ohnivý kotouč slunce zcela zapadl… a oba věděli, že i kdyby svět v tu chvíli skončil, nežili marně, protože vědomí lásky je nesmrtelné.

I

Vzbudila se brzy, už za úsvitu a pročesávala si dlouhé, jako noc černé vlasy, které potom štíhlými prsty umně splétala do tlustého copu. Ještě si oblékla halenu a džíny a vyběhla ven před srub. Nebyla to ale žádná zálesácká chatka, pro Avu a celou rodinu Fullerovu to byla skutečná pevnost tyčící se hrdě nad neosídleným, hornatým krajem.

Ava dala najíst otcovu bernskému salašnickému psovi Louovi a pak s ním chvíli dováděla. Házela mu klacky dolů ze stráně, až měl ve svých psích očích plamínky smíchu. Když se zadívala dolů na potůček vinoucí se kolem jejich domu, vzpomněla si na dobu, kdy jako malá posílala dolů po proudu loďky z kůry a představovala si, že doplynou až do moře. Byla prostřední ze tří sester Fullerových a otec ji měl nejraději, zatímco zesnulá matka preferovala benjamínka rodiny, Ritu, kterou měla nejraději – snad proto, že se neustále v dětství držela její sukně. Zato Avu a nejstarší ze sester, Mabel, vzrušovalo vše, co bylo za hranicemi jim doposud známého světa kolem srubu.

Když bylo Avě pět let, řekl jí jednou otec: „Holčičko moje, chtěla bys se mnou do města? Prý tam nějaký kaskadér na motorce bude přeskakovat přes šest aut… blázen,“ rozesmál se kašlavě, zahodil špačka doutníku a udusil ho špičkou boty. „Ale mámě, tý ani muk!“ dal si prst před ústa a pak naznačil, že si je uzamkl.

Když dojeli na místo, malé Avě tenkrát zářily oči vzrušením. Tolik lidí pohromadě ještě nikdy neviděla a nebála se s otevřenou pusou protlačit až do první řady, zatímco její otec nakupoval a smlouval právě cenu za telecí maso. Spoléhal na to, že si jeho dcerka poradí a setkají se u terénního jeepu.

Ava viděla motorkáře, ještě pouhého mladíka s delšími, vlnitými vlasy a zářícím úsměvem, jak vybírá do klobouku peníze od diváků těšících se na jeho kousek a dcera Franka Fullera mu do něj hodila peníz, co dostala na čokoládu.

„Děkuju, cvrčku,“ pohladil ji krátce po hlavě a ona si zapamatovala jeho pohlednou, sympatickou tvář. Kdyby mohl nahlédnout do jejího dívčího srdíčka, pochopil by, že se do něho v tom jediném okamžiku plaše zamilovala. Něčeho takového jsou schopny jen ženy.

„Tak jo, dámy a pánové, teď se pokusím přeskočit těchto šest aut!“ zvyšoval mladík napětí a začal túrovat stroj. Rozjel se po připravené rampě a přenesl se hravě s motorkou na druhou stranu. Tam mu ale stroj podklouzl a on si sedřel kalhoty na kolenou i s kůží.

„To nic,“ vstal okamžitě a odcházel ke svému karavanu. Teprve, když byl z dohledu diváků, začal mírně pokulhávat.

Ava ho spatřila ještě jednou, když si v zákoutí přepočítával peníze. Potom už musela jít vyhledat svého otce a odjeli zpátky do jejich „orlího hnízda.“

Byl to přesto nejsilnější zážitek celého jejího dětství.

Tak silné emoce v ní dokázalo vyvolat jen to, když se směla s Mabel zúčastnit lovu. Učily se našlapovat tak tiše, aby se mohl jejich otec přiblížit až k jelenovi na dostřel. Pohybovat se hluboko v lese bylo nebezpečné, protože se v Montaně nachází nejvíce medvědů grizzly z celých USA.

Proto v pubertě koupil ovdovělý Frank Fuller každé ze svých dcer pušku a učil je mířit na sklenice a plechovky.

Zatímco Ritu ani Mabel to moc „nebralo“, dospívající Ava dokázala střílet celé hodiny, až sestřelila cokoliv odkudkoliv. Proto se směla ve svých čtrnácti letech zúčastnit, jako vůbec jediná žena, lovu na medvěda.

Cítila příval adrenalinu stejně jako tenkrát, když přihlížela kaskadérskému kousku neznámého mladíka… měla jeho obrázek ukrytý hluboko v srdci, ale nikomu o tom neřekla, protože věděla, že je to zbytečné a nikomu by ten pocit nedokázala předat.

Po dlouhých hodinách vystopovali medvědici s medvíďaty a chtěli ji nechat na pokoji, ale bylo už pozdě, protože si jich všimla a vyrazila směrem k lovcům. Ozvala se salva z pušek a medvědice se překulila na bok. Nehýbala se, a kolem ní se batolila dvě medvíďata. Lovci sundali ruksaky a uřízli jí tlapy, které byly považovány za pochoutku, a nandali si maso do toren.

Ava seděla schoulená opodál a plakala.

Než se lovci vydali na zpáteční cestu, prosila svého otce Franka, aby vzali medvíďata sebou.

Je to moc daleko, nenecháme je ale takhle trápit. Zastřel je, Avo. Jinak pojdou hladem.

„Já nemůžu, tati,“ zdvihla k němu vážné, uslzené oči.

„Dobře, zítra sem pošlu někoho s klecí, aby je přinesl. Jsou ještě opravdu malá.“

„Děkuju, budu se o ně starat. Co když se zatoulají?“ lekla se Frankova dcera.

„Nesmysl, budou se držet u matky. Nebo toho, co z ní zbylo,“ dodal otec neochotně a pak je čekala dlouhá cesta domů.

Lovci se rozešli a Rita začala vařit medvědí guláš. Avě bylo smutno, šla bosky travou sednout si k potůčku. Uviděla čmeláka, kterého nebezpečné manévry nad hladinou stály málem život, nebýt smutné dívky, která ho vylovila listem z vody a nechala usušit na stráni.

Prostřední ze sester Fullerových vynechala ze vzdoru večeři a šla spát. Druhého dne po ránu ji zbudil podivný hlahol. Vyběhla ještě rozespalá ven a uviděla svá medvíďata. Dala jim napít mléka z lahví, které Frank Fuller někde sehnal, a celý den byla s nimi. Ani jedna z jejích sester to nechápala. Mabel už byla dívkou a toužila mít hezké šaty a žít ve městě, Rita zase chtěla zasvětit svůj život Bohu a stát se jeptiškou. Jejich otec to všechno považoval za mladický vzdor a snažil se svým dcerám porozumět.

Ava právě slavila patnácté narozeniny a všichni seděli kolem velkého dortu, načež oslavenkyně přivřela oči a sfoukla svíčky. V tom se z venku ozval výkřik. Jejich nejbližšího souseda, farmáře, napadlo jedno z už velkých Aviných medvíďat. Náhle vzal otec pušku a Ava uslyšela zvenčí dva výstřely. Běžela ven jako o život a objala mrtvá těla svých jediných kamarádů. Naříkala nad nimi jako matka nad svými dětmi a plakala dlouho do noci.

Pak se vzchopila a sbalila si pár věcí, své amulety i našetřené peníze a vyklouzla ven oknem. Půjčila si otcova koně a rozjela se do města. Těsně před soutěskou poplácala hodného starého valacha po pleci a řekla mu, ať se vrátí. Dál šla pěšky, protože neměla ani tentokrát chuť na medvědí guláš, vzdalovala se dál a dál od jejich srubu a všeho, co dosud poznala. Tak se dostala až do města, kde právě balili šapitó cirkusáci. Došla až k nim a dívala se na jejich zvěřinec. Upoutal jí grošovaný kůň a dala mu pár oříšků, které si koupila cestou.

„Co tu děláš?“ zeptal se jí blonďatý muž s nápadnými ďolíčky ve tvářích.

„Mohla bych jet s vámi?“ zeptala se a pohodila hlavou.

„Co umíš?“ nechodil muž kolem horké kaše. „Jsem Brian,“ napřáhl k ní ruku.

„Těší mě, Ava,“ řekla klidně.

„To je náhoda, přineseš nám štěstí. Náš cirkus se totiž jmenuje Avalon. Vlez si do maringotky, já to řeknu tátovi.“

„Kdo je tvůj táta, Briane?“ zeptala se.

„Ředitel cirkusu, kotě,“ usmál se na ni ještě jednou, a když bylo po poledni, maringotky se s drkotáním rozjely. Táhlo je silné auto a Ava se rozhlédla po ostatních ženách a dívkách, z nichž jedna se zeptala: „Nemáš hlad?“

Ava si uvědomila, že od včerejška nic nejedla. „Mám už hlad, ale za jídlo vám zaplatím.“

„Šetři si peníze, na, tumáš,“ namazala jí žena chleba s máslem a medem.

„Mé dcery jsou artistky, Avo. Jmenuješ se tak přece… co dovedeš ty? Říká se tu, že jsi náš maskot,“ rozesmála se silná žena, které tu říkali Manon.

„Umím dobře střílet,“ řeklo to odbojné děvče s velkýma očima. Ostatní dívky různého věku se rozesmály a jedna z nich řekla: „Budeme kamarádky, Avo. Já jsem Marilyn.“

Ava přijala nabízenou ruku a poprvé se plaše pousmála.

Na zastávce, když tankovali benzín, se na nováčka přišel podívat sám ředitel cirkusu.

„Brian říkal, že z tebe něco vykřesá. No nevím. Jsi ale celkem hezká a štíhlá, zatím budeš stát v kostýmu u kola, kde tě bude Brian obbodávat dýkami. Snad se nebojíš?“

„Ne, nebojím,“ řekla popravdě, a když odešel, schoulila se v koutku maringotky jako štěně, aby se na chvíli prospala.

Po několika dnech, v dalším z městeček, se kodrcavý průvod maringotek zastavil a Ava Fullerová vyskočila ven.

„Pojď sem, Avo, musíš se učit, aby z tebe jednou něco bylo. Za chvíli půjdete s Marilyn do školy. Tady máš sešity,“ řekla Manon.

„Dobře, jen ještě zaskočím za Brianem,“ odpověděla jí dívka výrazných rysů v obličeji, plném příslibu budoucí krásy a začala hledat blonďatého, dospělého přítele.

Našla ho u koní a velbloudů.

„Avo, jela jsi někdy na velbloudovi?“ zeptal se Brian vesele. Dívka zakroutila hlavou a muž ji silnými pažemi vyzdvihl na nejbližší dvouhrbé zvíře. Pak ho vzal za ohlávku a vyšel s ním ven.

„Houpá to jak na lodi, co?“ usmíval se na Avu.

„Já nikdy na lodi nejela,“ přiznala se a pak se opatrně zeptala: „Umíš dobře házet dýkami?“

„Táta ti už asi řekl, co zatím budeš dělat. Ale já mám s tebou velké plány. Potřebujeme časem novou krasojezdkyni… umíš to trochu s koňmi?

„Umím jezdit i bez sedla,“ pochlubila se a Brian řekl: „Vezmu si tě do parády, mladá dámo, a uvidíme, jestli nezklameš mé očekávání.“

Ze všeho nejméně ho chtěla zklamat a rozhodla se, že bude dřít a stane se tedy krasojezdkyní. Byl to její další cíl. Vždycky si vytyčila cíl a dosáhla ho. Jako když se chtěla naučit střílet. Nestačilo jí být dobrá, toužila být perfektní. Přemýšlela o svém otci a o tom, jestli ji hledá, a pak si náhle vzpomněla a vykřikla: „Já vlastně musím do školy!“

„Tak se drž,“ zachytil ji, když sklouzla z velblouda a ona doběhla k maringotce, rozloučila se s Manon a připojila se k Marilyn.

Do třídy zdejší školy došly pozdě a nepříjemná učitelka je postavila před tabuli.

„Tohle budou vaše spolužačky, jsou z cirkusu,“ dodala s despektem. Ozval se tlumený smích.

„Jak se jmenujete?“ zasedla učitelka za katedru a cvakla propiskou.

„Já jsem Ava… Ava Grinnová,“ rozhodla se změnit jméno, aby ji „nedeportovali“ za jejím otcem, který jí určitě postrádal.

Potom se představila půvabná blondýnka Marilyn a zasedly společně do zadní lavice.

Ava se učila rychle a dobře, vnímala učitelčin výklad a dělala si poznámky do sešitu. Toužila ve všem vyniknout a nevšímala si zvědavých pohledů svých nových spolužáků. Teprve o přestávce se k nim sesypalo plno zvědavců, kteří je zahrnuli otázkami a horlivě brebentili.

„Nebojíte se tygrů?“ zeptala se trochu naivně pihovatá zrzka.

„Já jsem artistka,“ odpověděla Marilyn s úsměvem. „Nepracuji s tygry.“

„A co umíš ty?“ zeptal se jeden nafoukaný mladík Avy.

„Zastřelit v lese grizzlyho,“ opáčila s pohrdlivým úsměvem, zvedla se a šla k oknu.

Krajina kolem už nebyla tolik hornatá a uviděla i odsud, jak se nad plání zdvíhá jejich cirkusový stan. Přemýšlela o tom, že se zcela vydá na milost a nemilost Brianovu umění a mrazilo ji z toho v zádech, ale hezky.

„Já půjdu večer do cirkusu Avalon. Budeš tam vystupovat?“ přišlo za zamyšlenou Avou jedno děvče.

„Ano, budu,“ přikývla. „Budou mi tam kolem těla házet dýky.“ Tím si vysloužila respekt všech.

Odpoledne jí Brian přinesl kovbojský kostým, sestávající z přilehavých kožených kalhot s třásněmi a haleny. Ava se do něho rychle převlékla a na rameno si hodila svůj neudržovaný cop.

„Vypadáš jako indiánka,“ zhodnotil její úbor Brian a podotkl: „Je ti to trochu velké přes prsa, ale Manon to do večera založí. Teď si tě vyzkoušíme, pojď za mnou.“

Uviděla velké dřevěné kolo a Brian přikázal: „Tady si stoupni, nohy mírně rozkroč a roztáhni ruce. Takhle,“ zformoval její tělo do potřebné pozice.

„Teď se nesmíš ani pohnout, jinak bych tě mohl zranit.“

„Je mi to jasné,“ přikývla a Brian popadl první dýku a hodil. Ava instinktivně zavřela oči.

„To ne, to nesmíš. Musíš se tvářit sebevědomě, na znamení, že mi naprosto důvěřuješ. Řekni, věříš mi, že se ti nic nestane?“

„Ano, zkus to znovu,“ přikývla. Vyzývavě pozdvihla bradu a napřímila se. Kolem ní prosvištělo postupně šest dýk a ona nehnula ani brvou.

„Výborně,“ zasmál se ulehčeně. „My dva budeme dneska večer za hvězdy. Jsem rád, že jsem se v tobě nezklamal.“

Ava osaměla a Brianova chvála pro ni byla tím největším povzbuzením. Na chvíli se jí zastesklo po otci a po sestrách, ale něco mnohem většího, její krev indiánské babičky ji poutala ke kočovnému způsobu života. Prahla po dálkách a dobrodružství a nebála se jít za svým snem. Tím spíš, když ji teprve čekal Brianův výcvik.

Nastal večer a velký, barevný stan už dominoval okolí a ji čekalo první představení.

Z amplionů vyhrávala veselá hudba a z tlampače nad její hlavou se ozývalo neustálé žvanění konferenciéra. Musela jít jinam a těsně před začátkem představení se převlékla do svého prozatímního kovbojského kostýmu.

Potom představení v přeplněném stanu začalo a ona se okouzleně dívala škvírou v oponě na dva klauny, kteří uváděli celý program.

Pořádali „bitvu“ vodními pistolkami za smíchu těch nejmenších. Potom přišla na řadu drezúra koní, kteří byli skutečně nádherní, a každý z nich měl na hlavě zlatý chochol.

Prostor přeběhli opět klauni a už předváděla své umění hadí žena. Ava ji v duchu obdivovala a po jejím sugestivním vystoupení, ukončeném tím, že kouřila cigaretu a podávala si ji nožkou do úst, měla trému za Marilyn, když nastalo vystoupení artistických akrobatů. Vše se zdařilo a Avě svítily vzrušením oči, když do manéže vběhli velbloudi. Po nich vystupovala postarší krasojezdkyně a Ava chtěla vědět, co všechno by se musela naučit. Když sledovala její umění, začala malomyslnět.

„To nikdy nezvládnu,“ povzdychla si nahlas.

„Co říkáš? Teď následuje naše číslo, Avo,“ položil jí Brian ruku na rameno. Prohlédla si ho. Zářil flitry a ona proti němu vypadala jako chudá příbuzná.

„Tak pojď,“ postrčil ji do kuželu světla, když přinesli do manéže dřevěné kolo. Za vibrata bubnů se postavila ke kolu a nevnímala vůbec diváky, oslepená reflektorem, – viděla jen Briana, a to ji uklidňovalo.

Vzduchem zasvištěly dýky a rozezněla se hudba. Uslyšela potlesk a udělala malé pukrle.

„To není všechno, holčičko,“ došel k ní Brian. Stoupni si hezky tady, ukázal na druhou stranu kola a začal ji k němu připoutávat. „Věř mi,“ šeptl jí do ucha. A ona mu věřila.

Když byla připoutána, kolo se roztočilo. Vše s dýkami se opakovalo a Ava cítila, jak se jí motá hlava. Vibrato se opakovalo se zvýšenou razancí a Brian si začal zavazovat oči.

Srdce Avy tlouklo splašeně v hrudi jako srdíčko holouběte a nad její hlavou se zabodla dýka hozená poslepu. Ozval se mohutný aplaus a po chvíli byla volná.

„Vynikající práce,“ poplácal ji v zákulisí Brian po rameni a ona byla tak překvapená celým číslem i vlastní odvahou, že se ani nešla podívat na drezúru tygrů.

Vzpamatovala se až při závěru představení, kde vystupoval jejich jediný slon, a skutečně se bavila jeho kousky.

Avino první představení, které kdy zažila, skončilo.

Došla k maringotce, kde už seděla Marilyn a nabídla Avě: „Rozčešu ti vlasy, chceš?“

„Budou asi dost zacuchaný, jestli máš čas…“

„Máš nádherný vlasy,“ usmála se Marilyn a rozpletla jí dlouhý cop.

Ve vzduchu bylo cítit, jak Manon připravuje večeři. A Ava pojednou pocítila, že našla v cirkuse Avalon novou rodinu.

Vbrzku začala skutečná dřina pod Brianovým vedením. Záhy jí všechno zevšednělo, ale představení bývalo přesto pokaždé svátkem.

„Tak se podíváme, co vlastně umíš,“ rozhodl se jí věnovat její dospělý přítel. „Umíš provaz?“

„Ano,“ svezla se ladně k zemi.

„Most?“ pozdvihl obočí.

„Ten taky, a chodit po rukou,“ předvedla mu postupně své umění.

„Dobře,“ pokýval hlavou. „Salto?“ pozdvihl obočí. Ava, pružná jako kočka, zvládla i toto.

„A co takhle rozštěp?“ vyzval ji Brian.

„Co to je?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Pojď ke mně,“ uchopil ji kolem pasu a pomalu ji spouštěl na zem, až se její šlachy napjaly.

„Au, to bolí!“ vykřikla. Rázem ji vytáhl zpět a pohladil ji po hlavě.

„Každého to z počátku bolí, zeptej se Marilyn. Ale musíš to zvládnout, oblomit se. Zvládneš to pro dnešek ještě jednou?“

Ava přikývla. Napodruhé jí do očí vhrkly slzy, ale ani nepípla.

„Naučím tě pár cviků z kung-fu, které ti pomohou zpružnit šlachy. Cvič je každý večer a uvidíš, že to zvládneš. Teď ti ty cviky předvedu.“

„Briane, ty umíš kung-fu?“ zeptala se ho zvědavě.

„Už jsem dlouho necvičil… snad tě nezajímá právě tohle?“

„Nauč mě to,“ roztála a usmála se.

„Dobře, budu tě cvičit ve volném čase. Jsi vážně zvláštní holka,“ zadíval se na ni.

„Podívej se,“ vysvětloval jí, „takhle podřepni a lokty dej mezi kolena. Stůj na špičkách... dobře. A teď tlač kolena od sebe, co nejvíc to jde, a teď uvolni. Zvládneš i lotosový sed?“ předvedl jí polohu pro rozjímání. Zkroutila nohy také chodidly vzhůru a ruce položila na kolena.

„Ruce měj jako rozvitý lotos a klidně, zhluboka dýchej, Chceš-li, zavři oči a rozjímej.

Napřed vnímala jen bolest šlach, ale pak uviděla před svým vnitřním zrakem rozkvetlou louku. Nakonec se jí před očima zjevila tvář mladého kaskadéra od nich z města, s vyzývavou tváří, a ona se probrala z transu.

„Vstaň už z té země, je ještě chladno. A to pro dnešek stačí, dobrou noc,“ řekl Brian a vzdaloval se mezi maringotkami k místu, kde popíjeli dospělí.

Ava našla „jejich“ maringotku a ulehla vedle Marilyn. „Já krvácím,“ lekla se po chvíli.

„To nic není, takhle teď budeš krvácet každý měsíc,“ přinesla jí Manon vatu. „Stává se z tebe žena a už můžeš otěhotnět. Nevěř proto mužům a vyhýbej se jim, jak můžeš.“

„I Brianovi?“ špitla tiše.

„Tomu můžeš věřit,“ podotkla Manon hrdelním hlasem. „A teď už spěte, děvčata,“ zhasla lampičku.

Čekalo je poslední cirkusové představení a Ava věděla, že potáhnou zase dál. Onen nafoukaný mladík ze školy ji při posledním společném vyučování pozdržel ve třídě a pokusil se ji políbit. Líbil se jí, ale uhnula rty a rychle odešla. Musela přemýšlet o svém dospívání. Věděla, že to bude trvat ještě dlouho, než bude plnoletá, ale to, jak se jí z ploché hrudi začaly zdvíhat hroty drobných ňader a boky se začaly zakulacovat, přitahovalo pohledy chlapců, a jí se její nová úloha vůbec nezamlouvala. Pro Briana byla ale stále stejný „žabec“ a trávila s ním nejvíce času. Věděla, že když mu pomůže vykydat hnůj od koní a velbloudů, může se jí déle věnovat a učit ji základům kung-fu.

Jednou s sebou přinesl kouli a řekl jí: „Zkus na ní balancovat.“ Vysadil ji nahoru a ona se ke svému velkému překvapení na ní pár chvil udržela.

„Výborně, znovu.“

„Chtěl si snad, abych se učila krasojezdkyní… Proč ta koule?“ zajímala se Ava.

„Kdepak rovnou na koně… natloukla by sis. Beztak si natlučeš ještě mockrát, a teprve pak se uvidí, co v tobě skutečně dřímá. Pojď, zkusíme, jestli bys už neudělala rozštěp.“

„Ještě kousek,“ zavzlykala bolestí. „Jsem prý stará, než abych se něco pořádného naučila, říkala to Manon,“ svěřila se Ava Brianovi.

„Já si to nemyslím. Jsi ohebná jako ratolest a moc se snažíš. Nemysli si, že to nevidím.“

„Nemohl bys mi dát další lekci v kung-fu?“ poprosila ho napjatě.

„Dobře, začneme s výkopy,“ předvedl obrat o sto osmdesát stupňů a krátce se zasmál jejím rozpakům.

„Vypadá to těžké, ale zvládneš to. Naučím tě další cviky. Nebo to chceš vzdát?“

„Nevzdám to,“ zdvihla umíněně bradu a oba se po chvíli rozesmáli.

„Jsi paličatá jak velbloud a jankovitá jako kobyla – ten muž, který tě jednou dostane, to nebude mít s tebou lehké.“

„To je ještě hodně vzdálená budoucnost,“ zamračila se na chvilku Ava.

„Zítra vyrážíme a pojedeme dál na východ. Tam už nejsou hory, jen rovina. Kočujeme jako indiáni a ty musíš mít v sobě kapku indiánské krve.“

„Mám, po své babičce,“ hekla námahou při složitém cviku.

„Takže ty amulety, co nosíš na hrudi, jsou od ní?“ zajímal se Brian.

„Já ani nevím, dal mi je otec.“

„Marilyn mi říkala, že prý dobře střílíš… je to pravda?“

„Můžem si dát závody,“ zasvítily Avě sebevědomě oči jako řezavé uhlíky.

„Platí,“ pousmál se nad tím nápadem Brian a odešel pít pálenku.

Ava se za ním dívala s obavami, ale pak šla jako každého dne za Marilyn, aby jí před večeří rozčesala dlouhé, lesklé prameny vlasů, které přes den spoutávala do copu.

V maringotce to drklo a celý zástup vozů se druhého dne opět vydal na další cestu zatím jen mírně zvlněnou krajinou. Slyšela hýkat velbloudy, kterým se ta cesta nikdy moc nelíbila, a odpovídali jim řevem hladoví tygři.

Jeli pomalu podél jižních hranic Montany a Ava v každé volné chvilce cvičila cviky kung-fu.

Při přestávce v nikdy nekončící cestě uviděla stát Briana opřeného u jedné z maringotek a přišla až k němu.

„Co tě trápí?“ vytrhla ho z jeho úvah.

„Ale, můj táta má finanční potíže. Budeme muset prodat slona.“

„Je starý, moc za něj nedostane,“ mudrovala Ava.

„Starý je, ale moc toho sežere. Za velbloudy bychom moc nedostali a koně a tygry si musíme nechat, pak bychom už neměli nic.“

„Ale jak je to možný? Vystoupení byla přece vyprodaná, Briane.“

„To jo, ale všechno je čím dál dražší. Musíme šetřit na všem, jestliže nezvýšíme cenu vstupenek… A to dělat nechceme.“

„Aha,“ nahrbila se Ava a pomalu odcházela, aby ponechala Briana jeho úvahám.

Zašla do maringotky ke slonovi, který strávil v cirkuse Avalon téměř celý svůj život. Současný ředitel ho dostal ještě od svého otce a bylo to staré, dobrácké zvíře. Přinesla mu trochu mrkve a hladila ho po zvrásněném chobotu.

Syn principála ji tam našel a usmál se na ni. „Na tobě ale šetřit nechci, máš hotový nový kostým pro vystoupení.

„Vážně, Briane? Děkuju,“ hlesla bezduše.

„Nechceš ho vidět?“

„Mhmm,“ pokývala hlavou. „Neprodávejte Freda,“ upřela na Briana velké oči, přičemž se mazlila se sloním chobotem.“

„No, uvidíme, jak se nám povede při příští štaci. Buďto musí slon, nebo někteří artisté, včetně hadí ženy. To bys chtěla, aby přišli o práci?“

„Udělejme průvod městem, bude narváno. Cirkus bez slona, to už není ono,“ navrhla moudře Ava.

„Není to špatný nápad… řeknu to otci. Sejdeme se večer při cvičení. Zatím protahuj šlachy,“ nařídil jí nesoustředěně a odešel.

Marilyn, která měla základy baletu, přišla pro Avu, jež se zdála neúnavná, aby ji učila ladnosti pohybů. Našla pro ni dokonce piškoty, které jí byly akorát, a společně cvičily.

Náhle k večeru do maringotky nakoukl krotitel a broukl: „Avo, máš jít za principálem.“

Ava překvapeně pootevřela rty a vyklouzla ven, do šera. Tiše, jako myška přiběhla k ředitelově maringotce, a protože si myslela, že ji z cirkusu propustí, draly se jí slzy do očí. Povzdychla si a zaklepala.

„Jen pojď dál,“ vtáhl ji Brian dovnitř.

„Dobrý večer, pane řediteli,“ uklonila se mírně Ava.

„Tak to je z téhle hlavičky, uspořádat pochod městem jako kdysi,“ zabafal postarší pán z doutníku. Věděla, že je to sám ředitel cirkusu. „Teď nás čeká Bozeman, tam nás vždycky měli rádi. Máš ještě nějaký nápad?“ pohlédl ředitel na křehkou, ale vnitřně silnou dívku.

„Mohli bychom před zvěřincem prodávat zeleninu jako pamlsek, aby mohli lidé krmit zvířata.“

„Velmi dobře. To všechno uděláme. A teď už nás nech, děvenko,“ pousmál se jinak ztrápený ředitel. „Jsi chytrá hlavička.“

Slunce zapadalo už velmi pozdě a Ava byla opálená do bronzova.

„Ukaž, jak se udržíš na kouli,“ přišel ji vyzkoušet jednoho dne Brian, když dorazili do největšího města, které zatím Ava viděla, Bozemanu.

Vyzdvihl ji nahoru a ona na ní balancovala, aniž by spadla. Desítky a desítky hodin dřiny se zúročily a ona seskočila ladně dolů a udělala baletní úklonku, kterou ji naučila Marilyn.

„Nevím, jak jsi to vůbec dokázala, ale jsi perfektní. Je čas, abys začala cvičit na koni. Naši bývalou krasojezdkyni už otec propustil, protože nemírně ztloustla, a v tom případě bude Sníh tvůj budoucí kůň. Pojď se s ním seznámit, koupil jsem ho pro tebe.

„Ale Briane, to jsi neměl…“ věnovala mu zářící pohled.

„Je opravdu krásný,“ zakroutila obdivně hlavou nad tříletým, cvičeným běloušem. „Opravdu moc, moc děkuji, Briane,“ políbila ho na tvář. „Můžeme se trochu projet?“

„Napřed se seznamte,“ podal jí do ruky cukr.

Sníh nedůvěřivě zafrkal, ale nechal se poplácat po šíji a vzal si z Aviny štíhlé dlaně pamlsek.

„Teď ho projeď, říkalas, že umíš jezdit bez sedla…“

Ava v duchu odfrkla a vyhoupla se na nového koně. Zatančil pod ní, jako by si nebyl jistý, zda si jsou souzeni, ale ona se naklonila a cosi mu šeptala do ucha. Už zcela klidný Sníh vyjel po rampě dolů a cválali kousek po silnici Bozemanu a lidé se za nimi otáčeli. Chyběla jí tady volná příroda, meze, potoky a stráně a byla trochu zklamaná.

Když se vrátila z projížďky a vyhřebelcovala od nynějška „ svého“ bělouše, přišla za ní Marilyn, jestli si nechce koupit něco na sebe. Šetrná Manon uspořila nějaké peníze a teď poslala děvčata na nákupy.

„Já nic nepotřebuju,“ ohradila se Ava.

„Ale ano, jen jdi. Máš jen tyhle kalhoty,“ posoudila Manon situaci jejího šatníku. „A pak ještě ty kožené od svého bývalého kostýmu. Možná, kdybych ustříhala po stranách ty třásně… už vyražte, děvčata.“

„Tak jdeme, bude to zábava,“ chytila ji Marilyn a ještě svoji sestru Nancy za ruku a vydaly se do města.

Chvíli bloumaly promenádou a Ava se divila množství obchodů a světel všude kolem.

„Podívej, to jsou krásný šaty!“ přitiskla Marilyn nos na výlohu. „Mít takový, Brian by mě už nepřehlížel,“ dodala smutně.

„Ty… jsi zamilovaná do Briana?“ podivila se Ava.

„Ani nevíš jak, pořád o něm žvaní,“ píchla na svou sestru Nancy.

„A víš ty co? Já si je koupím,“ zamračila se soustředěně Marilyn a všechny dívky vešly do obchodu.

Ava ještě neviděla takové množství oblečení, doma nosívala obvykle džíny a také si je tu koupila. Potom neodolala a koupila si ještě žlutou, odvážnou letní halenku. Měla z ní skutečně radost, když si ale vzpomněla na nejistou budoucnost slona Freda, chtěla ji vrátit.

Pak jí ale poklesla ruka a dala halenku do nákupního košíku. Zdálo se jí, že se Marilyn dočista zbláznila. Koupila si těsné, černé šaty na ramínka s ozdobným páskem. Vypadala rázem skoro jako dospělá, ale utratila za ně všechy našetřené peníze.

„Máma mě přerazí, ale ať!“ nakrčila Marilyn nos a šla v šatech domů. Už nebylo co nakupovat, všechny peníze byly fuč.

„Ahoj, Briane,“ prohodila Marilyn u jedné z maringotek, kterou míjely, téměř koketně. Blonďatý muž se otočil a překvapeně se zadíval na stálou artistku cirkusu Avalon.

„Nazdar, Marilyn,“ opáčil nesouhlasně a okamžitě odešel.

„Má ty dobroto,“ podotkla Manon, když uviděla svou dceru v novém úboru. „Hned zítra ty šaty vrátíš.“

„Nemůžu, nemám účtenku,“ vysvětlovala Marilyn téměř s pláčem.

„No, to probereme zítra. Umyjte se, děvčata, a spát. Zítra nás hned po ránu čeká průvod městem,“ povzdychla si Manon.

„Mám hlad,“ hlesla Marilyn.

Vezměte si brambory na loupačku s mlékem. Jsou na stole. Dobrou noc,“ odešla Manon za krotitelem tygrů, a jak Ava zpozorovala, zmizela se smíchem v jeho maringotce.

Omyla se a propláchla si dlouhé vlasy, svou největší chloubu. Hlad necítila a chvilku si ještě četla při svíčce.

Když ji sfoukla, ještě chvilku snila o svém novém koni, co jí koupil Brian, a pak ji objala laskavá náruč spánku.

Za hlasité hudby se vydalo osazenstvo cirkusu Avalon ráno na pochod městem. Jako první kráčel slon Fred, bohatě nazdobený, a kolem metaly hvězdy a salta artistky, většinou dcery Manon. Za ním jeli koně s chocholy na hlavách a jako první se nesl Sníh s Avou na hřbetě. Vzbuzoval pozornost svou nápadnou krásou, i když byl ještě trochu nervózní z toho všeho hluku. Ava měla na sobě nový kostým, rudý těsný oblek bohatě zdobený flitry.

Léto vrcholilo a lidé otevírali okna a hleděli na ten nevšední zástup. Oba klauni troubili na trumpetky a honili jeden druhého, a za nimi už se nesli vznosně velbloudi.

Z amplionu zněl neúnavný hlas konferenciéra, který zval všechny přihlížející na večerní představení.

Přijel dokonce kameraman a učinil živý vstup do vysílání regionální televize. Ava se držela hrdě na svém koni a blýskala se ve světle vycházejícího slunce tak, jako by byla celá ze žhnoucí lávy.

Když dokončil kameraman šot o cirkuse Avalon, zastavil na chvíli Avina bělouše a zeptal se: „ Chci se jen zeptat, v Billingsu se teď rozjíždí drahý film z drsného prostředí velkoměsta a vy jste úžasně fotogenická, jak jsem si všiml. Mohla byste se zúčastnit castingu na roli dcery mafiána, a kdyby vás vybrali, mohla si na tom „udělat“ jméno. Rozmyslete si to, a když tak mi brnkněte,“ podal jí neznámý muž vizitku.

„Dobře, já si to promyslím,“ kývla, zamlaskala na bělouše a pokračovala v průvodu.

„Co ti říkal?“ vyhledal ji Brian a dychtivě se na ni zahleděl. „Nic důležitýho. Jestli… bych nechtěla zkusit kariéru u filmu,“ přiznala nakonec.

„A co, chtěla bys?“ pohrával si s koženým páskem na ruce.

Vždyť do Billingsu beztak směřujeme. Jen se podívám na natáčení, nic víc.

„Dobře. Víš, Avo, já… chyběla bys mi,“ usmál se na ni a odjel na svém koni až na samý chvost průvodu.

Ava přemýšlela, jestli by se skutečně chtěla pokusit stanout před kamerou. Vzpomínala na filmové večery se svým otcem, kdy se uvelebila s krabicí zmrzliny pod huňatý pléd a společně se dívali na filmovou klasiku.

Uvědomila si, že už si dlouho na domov nevzpomněla a cítila se přesto šťastná se svou velkou cirkusovou rodinou. Věděla, že nebýt Briana, nebylo by tomu tak, a už se těšila, až se poprvé pokusí jet vestoje na Snížkovi. Budoucí principál jí věnoval tolik času, že ho nechtěla zklamat.

Když průvod skončil, odvedli zvířata do placeného zvěřince, kde si lidé mohli kupovat mrkev a jiné pochoutky pro zvířata přesně tak, jak to vymyslela Ava.

Po vyprodaném představení a předchozí celodenní dřině se vztyčováním stanu za ní opět přišel Brian, učit ji kung-fu.

„Cvičila jsi opravdu pilně?“ škádlil ji. „Tak se podíváme. Zvládneš už rozštěp?“ Uchopil ji kolem pasu a ona se spustila až na zem.

„Bravo. Tady to sice musí umět každý cucák, ale jde ti to a učíš se rychle. A teď si zasloužíš další lekci kung-fu.

Co je důležité v bojovém umění vůbec? Využívat síly protivníka. Ukážu ti to. Zaútoč na mě.“

Ava provedla výkop, jak nejlépe uměla, ale potom jí Brian záhadně zkroutil ve vzduchu a ona prolétla kolem a upadla na tvrdou zem.

„Možná by to chtělo žíněnku,“ prohodil, podal Avě ruku a pomohl jí na nohy.

„Jsi celá?“ Zeptal se s obavou v hlase.

„Ještě že mám u kostýmu dlouhý rukávy. Budu asi samá modřina,“ zaklonila Ava hlavu a z plna srdce se rozesmála.

„Můžem to zkusit znovu,“ dodala po chvíli paličatě. Brian ji pozoroval a ona nemohla tušit, co se mu přitom honí v hlavě.

Když skončili s dnešní lekcí, obrátila se k němu a poprosila: „Briane, nepij tolik.“

„Piju jen někdy a s mírou,“ ohradil se.

Oba věděli, že to není stoprocentní pravda.

„A kam teď půjdeš?“ zahleděl se do jejích velkých vyčítavých očí.

„Jdu si zahrát karty. A pak, není to tvoje věc,“ zamířil do maringotky, ze které se ozýval hlahol.

„Je to moje věc víc, nežli tušíš, jsme tým,“ zavolala ještě za ním, vyběhla schůdky do jejich maringotky a tam se rozeštkala.

„Nebreč,“ pohladila ji Marilyn.

„Ty jsi tak hodná,“ usmála se na ni Ava skrze slzy.

„Víš co? Můžeme rozdělat ohýnek a opéct si párky,“ navrhla ta přátelská blondýnka.

„Tak dobře,“ otřela si Ava oči a obě zamířily ven. Sotva oheň začal plápolat, podotkla dívka s krví indiánky: „Bojím se o Briana. Moc pije… mohl by mě zabít při házení noži, začínají se mu chvět ruce.“

„Já jsem do Briana zblblá už ani nepamatuju od kdy… ale jestli na někoho dá, tak jsi to ty. Jsi taky do někoho zamilovaná?“ Zeptala se Marilyn.

„Upadl mi párek do ohně,“ vzala Ava do rukou klacek a vyhrábla ho z plamenů.

„Víš, těžko bys můj cit pochopila, ale když jsem byla dítě, viděla jsem v našem městečku mladýho kaskadéra. Mám jeho obrázek často před očima… nevím, jestli je tohle láska, ale někdy mě bolí tady,“ ukázala na hruď, „z toho, že už ho nejspíš nikdy neuvidím. Byl tak výjimečný, statečný a hezký… nic mi ho nedokáže vymazat z mysli.“

„To bude asi láska,“ zhodnotila Avino vyznání Marilyn a hned dodala: „Vidíš, teď mi tam spadl párek taky.“

Dříve než šly spát, uviděly potácejícího se Briana jít ke svojí maringotce.

Ava si jen povzdychla a následovala Marilyn do jejich maringotky, ze které dokázala Manon vykouzlit útulné hnízdo plné porozumění.

Sníh se nesl s hrdě vztyčenou hlavou a neúnavně klusal stále dokola manéže.

„Vypadá klidně, i když je ještě trochu lekavý. Myslím, že to půjde, udělal jsem, co jsem mohl. Vyskoč na něj, maličká,“ kývl Brian na bronzově opálené děvče. Ava koně osedlala a pak si opatrně stoupla na jeho záda. Stála dost nejistě, ale desítky hodin cvičení na kouli bylo znát.

„Bezva, trochu se narovnej a zvedni bradu. Uklidni se, Sníh pak bude klidný taky. Vycítí tvou náladu, a proto si musíš víc věřit. Všechno je vidět, každé tvé zaváhání. Jsi jednička,“ usmíval se Brian.

Pak pokračoval: „Řekni mi, jsi tu šťastná? Odkud jsi vlastně přišla a kam směřuješ? Zůstaneš tu?“ položil jí nezvyklé otázky.

„Jsem tu šťastná,“ odpověděla mu částečně a pak zkusila „holubičku.“ V tu ránu přistála tvrdě na pilinách cirkusové manéže.

„Ještě to chvilku potrvá a modřiny, ty zmizí… Zatím, na něm jen klusej vestoje, musíš cítit každý jeho pohyb, každý sval. Dokážeš to, uvidíš. A časem z tebe bude ta nejkrásnější krasojezdkyně, jakou kde mají,“ mrkl na ni šibalsky Brian s biči v ruce.

„Marilyn je hezčí než já,“ křikla na něho a čekala napjatě, co odpoví.

„Je to taková koketa, Manon by ji měla víc krotit,“ prohodil Brian bez zájmu. „Pro dnešek končíme, musí se to tady připravit pro představení. Odveď Sněha a vytři ho do sucha.“

„Já vím, co mám dělat,“ vzala bělouše za uzdu a odváděla ho pryč.

Když mu potom ještě dala trochu obroku, a pomazlila se s ním, šla se převléknout pro představení.

Sedla si pak na schůdky maringotky a hleděla, jak se snáší na Bozeman šero – dny se pozvolna krůček po krůčku začaly zkracovat. Ačkoliv Ava byla celé dny na nohou, cítila příval síly, kdykoliv zaslechla ze šapitó smích. Rychle se rozeběhla do zákulisí, kam právě mizeli z manéže velbloudi. Málem pro snění o budoucnosti propásla svoje a Brianovo číslo.

Když ji její parťák připoutával ke kolu, cítila kdoví proč dnes napětí. Opět se ozvalo vibrato bubnu, zatímco dýka, která se jí měla zabodnout vedle paže, jí lehce proťala kůži na ruce. Ale Ava ani nemrkla a nechala celé číslo dojít do konce. Na rudém kompletu nebyla krev vidět, jen jí trochu potřísnila kolo a výstelku manéže. Okamžitě se tam vrhli klauni a většina diváků si Brianova selhání vůbec nepovšimla.

„Sundej to, hned to sundej, snažil se jí Brian seškrtit paži.

„Nemám pod tím podprsenku,“ šlehla ho pohledem a odcházela do své maringotky. Za chvíli se znovu vynořila, bledá a celá od krve.

„Musí do nemocnice,“ rozhodl Brian a zavolal sanitu.

„Já už nebudu pít,“ sliboval jí se slzami v očích, když ji po chvíli nesli na nosítkách.

„Já vím,“ pohladila ho po tváři zdravou rukou. Potom zmizela ve voze. Sanita ji odvážela do blízké nemocnice a do ruky jí zavedl lékař hadičku s krevní plazmou. Cítila se slabá a na chvíli omdlela. Vzbudila se v nemocnici s už zašitou ránou na paži.

„Není to vůbec nic vážného, klidně odpočívejte a snažte se usnout,“ uklidňoval ji lékař.

„Dobře,“ zavřela Ava oční víčka a tiše vydechla. Usnula během chvilky a ráno ji překvapila veliká kytice.

„Ta je od Briana?“ zeptala se s úsměvem zdravotní sestřičky a těšila se z krásného dne.

„Ano, váš přítel tu byl už brzy po ránu. Moc se mu ulevilo, když mu pan doktor sdělil, že vás má ještě dneska zpátky.“

„On je můj kamarád. Mě teprve bude šestnáct,“ sdělila jí Ava.

„Jistě, nezlob se. Vypadáš starší.“

„Na kolik?“ zeptala se rozmarně.

„Tak na sedmnáct. Omluv mě,“ odcházela laskavá zdravotní sestra k jiným pacientům.

Odpočinutá Ava, nezvyklá tolika lenošení, vyskočila z lůžka a šla se trochu projít po budově. Uviděla o patro výš mladého muže.

„Dáš si cigáro?“ zeptal se, ačkoliv nebyla zdaleka dospělá.

„Dám,“ zasmála se uvolněně. „Vypadáte trošku jako jeden kaskadér,“ oznámila mu do překvapených očí.

„Počkej, zapálím ti. Neviděl jsem tě už někde?“ zajímal se a škrtl benzínovým zapalovačem.

„Těžko,“ rozkašlala se.

„Ukaž, kašlat budeš jenom chvilku, pak ti to náramně zachutná,“ vzal její štíhlou bílou cigaretu jako svou milenku a labužnicky vtáhl kouř. Potom začal vyfukovat kroužky z dýmu.

„Je to, jako bychom se políbili,“ řekl jí chraplavým sexy hlasem. „Jsi strašně hezká, vážně jsme se už neviděli?“

V tu chvíli se jí rozeznělo jako zvon v hlavě kázání Manon. „Musíš si dávat pozor na chlapy, úplně na všechny.“

„Ne, myslím, že ne,“ odvrátila se a uviděla Briana.

„Obtěžoval tě ten chlap?“ zeptal se jí se zvláštním přízvukem v hlase.

„Ne, Briane. Už můžu odjet domů?“

„Můžeš, pojď, holčičko,“ objal ji kolem ramen a odváděl ji k autu.

„Na nějaký čas stáhneme naše číslo z programu. Místo toho bude vystupovat kouzelník a taky medvěd, co umí jezdit na motorce.“

„Kde na to tvůj táta vezme?“ rozšířily se Avě oči.

„Už se rozhodl. Prodá Freda jedné soukromé ZOO. Bude mu tam dobře.“

„Nesnáším, když se z medvědů dělají klauni. Jsou to nádherná, chytrá zvířata.“

„Odkdy se vyznáš v medvědech?“ podivil se s úsměvem Brian.

„Vychovala jsem dvě medvíďata grizzly.“

„Neustále mě něčím šokuješ. A ještě něco, dlužím ti velkou omluvu za tu poraněnou ruku. Jak ti to můžu vynahradit?“

„Ráda bych jedno odpoledne navštívila Museum of the Rockies tady, v Bozemanu. Jsou v ní dinosauří fosilie a taky se v Montaně našla i vůbec první kostra tyranosaura.“

„Nemám páru, že tu něco takovýho je. Dobře, platí, vezmu tě tam.“

„A taky Marilyn,“ vzpomněla si na svou zamilovanou kamarádku a Brian ji doprovodil až k její maringotce. „Jak chceš,“ usmál se téměř něžně a rychle odkráčel pryč.

Ava oplakala slona Freda, když ho odváželi pryč. Potom si ovšem promyslela nesobeckým rozumem, že bude mít v ZOO svůj výběh a nebude muset nikomu dělat opičky, načež si rázně otřela uslzené oči. Měla dost času, a proto ji Marilyn ze samé vděčnost i z jejich návštěvy muzea za přítomnosti Briana naučila, jak si vytrhávat obočí.

Ve škole, kde měla co dohánět, se stále představovala jako Ava Grinnová. Jednou ji málem odhalil plešatý profesor, když řekl: „Četl jsem zprávu v novinách, že se hledá… hledá,“ listoval plátkem, „Ava Fullerová…?“

„Ano, je to shoda jmen,“ pokrčila rameny.

„Tak nic, posaď se,“ popohnal ji trochu zklamaně. Ava si s úlevou sedla do lavice a nevšímala si zájmu chvilkových spolužáků, o to víc se prohloubilo její přátelství s Marilyn a Nancy. Byly jako tři sestry a užívaly si idylku, kterou se zdálo, nemohlo nic narušit.

Jednoho dne, těsně potom, co cirkus Avalon opustil Bozeman, měli Brian s Avou volný den, protože si Sníh natáhl šlachu a musel mít nohu v klidu.

„Vzpomeneš si, jakou výzvu jsi ode mě přijal, nebo už ti neslouží paměť?“ škádlila ho Ava.

„Že se pokusím z tebe nezbláznit?“ oplácel jí stejnou mincí.

„Ne, že si dáme závod ve střílení. Jen ty a já. Nebojíš se, že tě porazí patnáctiletá holka?“

„Tak to bych rád viděl,“ rozesmál se.

„No tak vezmi pušky a můžeme vyrazit,“ lákala ho, právě když se proud maringotek zastavil uprostřed ničeho a kolem nich byla zase příroda.

„Dobře, osedlej koně,“ vyzval ji a sám šel pro zbraně. Ava se šla rychle převléknout a vzala si na sebe nově koupenou žlutou halenku, kterou vybrala s Nancy a Marilyn v Bozemanu, k ní si oblékla už poněkud těsné kožené kalhoty, ve kterých dříve vystupovala a mokasíny.

Vyrazili během chvíle. Slunce už nesálalo tak urputně, jako uprostřed léta, i když je ještě čekal dlouhý, teplý podzim. Jejich koně šli bok po boku loukou a Brian se zeptal Avy: „Důvěřuješ mi ještě při hodech dýkou? Já sám jsem si přestal věřit, ale pilně trénuju a jak jsem vynechal pálenku, mám už zas ruce pevný, jako dřív. Podívej,“ natáhl paži a ta se ani nehnula.

„Nikdy jsem ti nepřestala věřit, Briane,“ usmála se na něho a seskočila z koně. „Chvíli počkej a nedívej se, uvážu tady po cestě červený fábory na větve těch mladých stromků a ty pojedeš na koni a budeš se snažit je všechny sestřelit.

„Nedívám, se,“ řekl Brian a jeho kůň se začal popásat v trávě. Ava byla asi za dvacet minut zpátky a vyzvala svého společníka: „Můžeš.“

Brian vyrazil. Hnal se jako mladý apač a rychle střílel na všechny strany. Když „kanonáda“ utichla, nabídla se Ava, že spočítá zásahy.

„Trefil jsi jich víc jak polovinu. Jsi dobrej, to jsem nečekala.“ Brian se zatvářil samolibě, ale Ava pokračovala: „Teď se chvilku dívej, kovboji. Takhle se to dělá u nás,“ vyrazila tryskem. Celé její dětství a mládí se v ní rozhořelo, celé dny, kdy střílela z otcova koně na všechno, co zaměřily její bystré oči a časem už nikdy neminula. Když skončila se střelbou, uviděl překvapený Brian, že na větvičkách nezbyl jediný červený fáborek.

„Víš co?“ vytáhl z torny jablko. „Dáme ho támhle na ten kámen,“ ukázal do dálky a každý budeme mít tři pokusy.“

„Platí,“ ušklíbla se. Vzala mu jablko z ruky a docválala k plochému, šedému kameni. Položila tam žlutozelené jablko a pomalu se vracela zpět.

„Dám ti možnost střílet první,“ hodila si silný cop na záda. „Tak začni,“ usmála se na Briana.

„Je to opravdu moc daleko,“ zkonstatoval. „To zatracený jabko splývá s pozadím.“ Dlouze mířil a minul. Poprvé, podruhé i potřetí.

„Teď se dívej, proč si máš dát přede mnou pozor, když mám právě pušku v ruce,“ zasmála se Ava pobaveně a zalehla. Zalícila a práskl výstřel. Jablko se rozprsklo jako přehřátá žárovka.

„Jsi ta nejpodivuhodnější mladá holka, jakou jsem kdy potkal,“ vysekl jí Brian slova uznání. „Už s tebou nechci víc měřit síly.“

„Takže ses vzdal?“ smála se s hlavou šibalsky ke straně a ramínko blůzky se jí shrnulo, odhalujíc do bronzova opálenou pleť.

Brian zjihnul, ale po chvilce řekl: „Je čas se vrátit. Obrátil svého koně a klusal napřed s puškami na rameni. Ava nechápala jeho chování a napadlo ji, že možná pošramotila jeho mužskou důstojnost. Dohnala ho tryskem a řekla mu: „Vážím si tě, opravdu. Nechtěla jsem se ti smát.“

„Jen se směj, na vážné věci máš ještě spoustu času. A pak, směješ se moc hezky,“ pronesl už klidně, zatímco se před nimi v dáli objevil had vinoucích se maringotek.

„A teď si dáme závod, kdo bude první doma,“ blýskla bílými zuby v úsměvu a oba se hnali tryskem na zpěněných koních. Brian tentokrát vyhrál.

„Máš lepšího koně,“ pozdvihla významně obočí.

„Neumíš prohrávat, malá indiánko,“ mrkl na ni a Ava na něho vyplázla jazyk. Pak odvedla oba koně, aby je odstrojila a postarala se o ně, zatímco Brian zamířil do maringotky svého otce věnovat se existenčně vážným věcem.

Čekala je ještě dlouhá, namáhavá cesta s mnoha přestávkami do nejlidnatějšího města Montany, Billingsu.

II

Co ti zase přelítlo přes nos? vyzval ji Brian, aby se mu svěřila.

Briane, měli bychom možná vrátit do programu naše číslo sdýkami. Ujídám tu ostatním zbytečně chleba.

Miluješ krotitele tygrů? vypadlo zAvy.

Table of Contents

PROLOG

I

II