Miss Austen Investigates: The Hapless Milliner

Copyright © Everything Engaging Ltd, 2024

Translation © Radka Knotková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-403-7

ISBN mobi: 978-80-7689-404-4

Pro Elizu a Rosinu, moje paličaté, neústupné holky

Osm potomků váženého reverenda George Austena a jeho ctihodné choti Cassandry Austenové (rozené Leighové), jak je dle data narození seřadil předpojatý, neobjektivní a neznalý genealog.

Reverend James Austen (narozen 1765): Nejstarší potomek, kteroužto nezaslouženou náhodu pokládá za dílo Boží prozřetelnosti.

Pan George „Georgy“ Austen (narozen 1766): Než jsem si osvojila dovednost psát, ba i mluvit, naučil mě, jak se dorozumět pomocí znakování.

Pan Edward „Neddy“ Austen, později Knight (narozen 1767): Můj nejmilejší sourozenec. Je totiž prozíravé mít nejradši toho z bratrů, který je nejbohatší.

Nadporučík Henry Austen (narozen 1771): Ohava. Nejúděsnější bratr, jaký kdy žil.

Slečna Cassandra Austenová (narozena 1773): Úžasně milé, laskavé, důvěřivé stvoření.

Poručík Francis (Frank) Austen (narozen 1774): Mladý, tvrdošíjný, většinu času pobývá na moři.

Slečna Jane Austenová (narozena 1775): Ale no tak, cožpak mě neznáte?

Námořní kadet Charles Austen (narozen 1779): Viz Frank.

Kapitola první

Hampshire, Anglie, 11. prosince 1795

ve světle měsíce si jane podkasá lem mušelínových šatů a rozběhne se přes úhledně pokosený trávník. Ohňostroj už skončil, ale v hrdle jí dosud ulpěla palčivá vůně střelného prachu. Hosté jsou tak hluční, že skoro není slyšet snaživé úsilí smyčcového kvartetu, jež vystupuje v tudorovském sídle za jejími zády. Je devět hodin večer a bál sotva začal. Jane po boku dvou starších bratrů, Jamese a Henryho, dorazila ani ne před hodinou, avšak členové té nejvybranější hampshirské společnosti už mají upito a melodie zaniká v jejich řičení.

Jane přebíhá přes upravený trávník, a kdykoli dorazí k jednomu z ohromných tisů, o něž na zahradě vskutku není nouze, přikrčí se a rozhlédne kolem, zda ji nikdo nepozoruje. Z pomyšlení na zničující vyhlídku, že ji někdo zahlédne, jí srdce buší jako o závod. Chraň Bůh, aby ji nachytali, jak se z bálu odkrádá bez doprovodu. Studí ji chodidla a hedvábnými střevíčky barvy růžové lastury prosakuje vlhko. Jsou stvořené k tomu, aby se v nich nakrucovala na vyleštěném mahagonu, nikoli pelášila ojíněnou trávou.

Od úst jí stoupají obláčky páry. Holé větve zlatého deště se po ní sápou jako vyzáblé paže velikého kostlivce, ona však uhání dál. Dnes si se svým čtveráckým mladíkem vše vyjasní. Požádá ji o ruku, o tom nemá nejmenších pochyb. Jaká slova pro tento účel zvolí? Má nejdražší Jane, zapřísahám vás… Slečno Austenová, oddávám se vám… Bude mu pozorně naslouchat a každý obrat si uloží do paměti. Mohl by přijít vhod, až některá z jejích hrdinek někdy příště obdrží nabídku k sňatku.

Poblikávající lampy jí ukazují cestu ke skleníku. Opatrně vezme za kliku, avšak ta obezřetnosti navzdory zavrže a panty zaúpí. Jane vklouzne dovnitř. Zamlžený vzduch je provoněný exotickými orchidejemi a ona si sáhne do týla. Služebná jí kaštanově hnědé vlasy smotala do přijatelně elegantního drdolu a pár loken nechala volných, aby rámovaly tvář. Pokud se jí prameny nakadeří, bratrům dojde, kde Jane byla, a požalují na ni matce.

Zpoza pouštní borovice vykročí štíhlá postava. Má světlé vlasy, výrazné rysy a ve slonovinově bílém žaketu je zcela nezaměnitelná. „Mademoiselle.“

Hluboký témbr jeho hlasu rozechvěje její srdce. Jane se k němu vrhne. Zastaví se těsně mimo jeho dosah, vzhlédne a zadívá se na něj přes rozechvělé řasy. „Taková rošťárna, vylákat mě sem samotnou.“

V jasně modrých očích mu zajiskří a svůdně se usměje. „Takže jste mému vzkazu porozuměla?“

„Porozuměla jsem vám dokonale, monsieur Lefroyi.“ Jane ulpí zrakem na jeho rtech a dovolí mu, aby ji sevřel v objetí. Jeho ústa se zastaví nad jejími a ona zakloní hlavu a polibek přijme. Je téměř stejně vysoká jako on, třebaže kousek jí schází. Jejich rozdílný vzrůst jako by byl stvořen k tomu, aby jejich milostné pletce napomáhal. Přitisknuti jeden k druhému narazí do policového stojanu. Vedle Jane se překotí květináč z nepálené hlíny a spadne jí k nohám. Tmavá zemina se vysype na hliněné dlaždice. Jane se z objetí vytrhne, ke změti kořenů si přidřepne a rostlinu opatrně vloží zpět do rozbité nádoby.

Tom si klekne na jedno koleno a vezme její tvář do dlaně. Nastal snad onen okamžik, kdy se vysloví? Opět upoutá její pohled. „Nechte ten plevel být, Jane. Co je nám po něm?“

„To přece nejde! Jsme tu hosté. Slušné mravy jsou slušné mravy.“ Vrátí orchidej k sousedkám na polici a tlukot jejího srdce nabyde dřívějšího rytmu. Jane sáhne na vysoký stonek posetý tenoučkými, zelenožlutými květy a přejíždí po něm prsty, dokud se nezdá, jako by o něj nikdy nezavadila. Tom špičkou tanečního střevíce skopne hliněné střepy pod spodní polici. „A navíc, co kdyby někdo poznal, že jsme tu byli…“

Tom její námitky umlčí polibkem. Zvolna jí z paže svléká kozinkovou rukavici, až ji nakonec stáhne úplně. Jane vmáčkne obnaženou dlaň do jeho a jejich prsty se propletou. Přimhouřenýma očima sleduje, jak se na tabulkách skleníku sráží pára a po pramínkách po nich stéká, a napíná uši, kdy opět zaslechne hrát smyčce. Na zem dopadne kapka vody.

„Počkejte. Něco není v pořádku. Vůbec neslyším hudbu.“ Natáhne se k nejbližší skleněné stěně, otře v ní místečko a zamžourá ven. Dveře oddělující velkou síň od terasy jsou otevřené. Postávají v nich hosté s hlavami u sebe. Parket je vylidněný.

Tom ji pustí a narovná se. „Máte pravdu. Je příliš ticho. Snad už sir John nepronáší přípitek. I když na to je moc brzo.“

„Neudivilo by mě, kdyby paní Riversová na lady Harcourtovou a baroneta dorážela, ať oznámení uspíší. Jonathan Harcourt je ten nejvíc žádoucí svobodný mládenec v Hampshiru. Sophy Riversová se nemůže dočkat, až jí lidé k zásnubám pogratulují. Radši půjdu zpátky. James a Henry mě určitě hledají. Před několika týdny jsem se s nimi vsadila o půlkorunu, že to ona Jonathana uloví.“

Tom poraženecky svěsí ramena. „Jděte napřed. Já půjdu po vás.“

„Můžeme se pak znovu sejít?“ Jane se zdráhá nechat jejich chvilku pominout, aniž by si vyjasnili otázku společné budoucnosti. Pakliže si Tom přeje vyjevit, jaké s ní má úmysly, skleník se k tomu báječně hodí. Jenže pokud příbuzní zjistí, že se z plesu vytratila, hrozí, že její už tak omezená volnost dozná dalších trhlin. „Opět zde. Jakmile se zaplní parket?“

Tom se smutně pousměje. „Jen jděte. Dejte mi chvilku, ať se vzpamatuju.“

Jane zrudne a s prsty přitisknutými ke rtům, aby nevyprskla smíchy, se otočí ke dveřím.

„Počkejte!“ Zamává na ni její rukavicí.

Jane se rozpustile zachichotá a vběhne mu zpět do náručí. Kdyby se na ples vrátila pouze s jednou rukavicí, vypadala by jako šašek. A pokud by se bratři dovtípili, že o ni přišla během milostného dostaveníčka s mladíkem, kterého poznala tak skandálně nedávno, pukli by vzteky. Ačkoli James a Henry proti Tomovi patrně nic nenamítají, Jane je jejich mladší sestra a oni musí dávat pozor, aby její mravopočestnost zůstala bez poskvrnky. Nejdrahocennějším jměním, které dáma má, je její pověst. Obzvlášť mladá dáma jako Jane, která se skutečně nemůže chlubit přebytkem jmění.

Ukořistí svůj uzmutý poklad, naposledy se nakloní pro polibek a zamíří ven do noci. Tom se jí sice nevyznal, ale obdivný výraz v jeho očích a vášnivost jeho nespoutaného polibku v ní nezanechávají jediné smítko pochybností, zda k ní chová vroucí city.

obrovité nýty pokované dubové dveře, které vedou do velké síně Deane House, jsou otevřené a zajištěné klínem. Ze zazobaných vyšňořených hostů namačkaných uvnitř sálá teplo a jas. Jane zaváhá a sklopí oči ke skvrnám od trávy hyzdícím její střevíčky a lem nejlepších mušelínových šatů. Cassandra, její starší sestra, které oděv patří, bude nanejvýš roztrpčená. Ale za to, že jí Jane zničila šaty a chovala se ve skleníku s Tomem prostopášně, jí nemá jak vyčinit, protože tu není. Snaží se totiž zapadnout do své budoucí rodiny Fowleových a slaví s nimi i se snoubencem Vánoce v Kintbury.

Jane proto dává mravopočestnost všanc, aby si taktéž obstarala snoubence a jako poslední z Austenových osmi dětí nezkysla na steventonské faře. Neumí si představit horší osud než prožít zbytek života jako stará panna a pečovat o rodiče, až se o ně začne pokoušet senilita. Nasaje do plic poslední doušek chladného nočního vzduchu a vkrade se dovnitř.

Pod klenutým dubovým stropem alžbětinského sálu konverzují členové více než třiceti rodin a mumlají si. Dámy si s přimhouřenýma očima šeptají za vějíři, pánové se mračí a kroutí hlavami. Cožpak je možné, že by se o její nepřístojnosti dozvěděli tak brzy? Na zdech visí gobelíny a Jane se zády k nim sune podél davu. Nad ní jasně planou velikánské pochodně zasazené do železných, pravidelně rozmístěných svícnů. Hudebníci s oněmělými nástroji položenými na klíně popíjejí na balkoně a klábosí spolu.

Hutným vzduchem se linou útržky hovoru: „Nehoda… Sira Johna odvolali…“

Chvála Pánu. Večer zjevně narušilo něco jiného než její morální poklesek. Kdosi nejspíš překotil mísu s punčem nebo si do polévky upustil brýle. Chudáci sir John a lady Harcourtová. Co provedli, že je Bůh vytrestal takto nevychovanými hosty?

Na pohovce sedí Sophy, nejstarší ze sester Riversových, o níž se šušká, že v ní Jonathan Harcourt nalezl zalíbení, a upřeně hledí na své boty ozdobené úchvatnými bílými růžemi. Propáníčka, také by se mohla zmoci na trošku toho nadšení. Kvůli čemu by si děvčata Riversova, z nichž každé dostalo do vínku fádní krásu a třicet tisíc liber, měla dělat starosti, to Jane netuší. Natož Sophy, která zřejmě klofla toho nejžádanějšího starého mládence v hrabství a se skromností sobě vlastní si na krk pověsila diamantový náhrdelník, na němž se houpe slonovinová kamej s její podobiznou.

A přesto jsou Sophyiny oči přísné a koutky úst svěšené. Nejspíš se nemůže dočkat, až se otázka jejích zásnub veřejně urovná. Pro mladou dámu je riskantní, závisí-li její dobré jméno na muži, aniž by se současně těšila ochraně, již skýtá jeho jméno. Nad Sophy postává ovdovělá paní Riversová a dceřinu nabručenost vyvažuje hlasitým brebentěním. Zesnulý pan Rivers zbohatl obchodováním s bavlnou, ale jeho vdova dává přednost hedvábí a kožešinám. Dnes oslňuje v černém barchetu lemovaném hedvábím.

Na opačném konci síně se ve dveřích do hlavního křídla domu matně rýsuje šlachovitá postava Jonathana Harcourta. Třeba už chudák běduje nad vyhlídkou, že svůj osud spojí s osudem dcery nehorázné zbohatlice. Nedávno se vrátil z okružní cesty po Evropě. To, že byl pryč, mu v očích Jane přidává na ceně, ale nikoli natolik, aby si sama přála být jeho nastávající.

Jonathan a jeho starší bratr Edwin u Janina otce studovali a časné mládí strávili po jejím boku na steventonské faře. U všech svobodných mužů v kraji naráží Jane na jeden a tentýž problém: až příliš dobře je zná z dětství, a žádného z nich si proto nedovede představit jako případného ctitele.

Zájem v ní budí výlučně nově příchozí, kupříkladu rozkošný Tom Lefroy. A možná Douglas Fitzgerald, mladý duchovní před vysvěcením, kterému paní Riversová právě vymlouvá díru do hlavy. Sál se duchovními doslova hemží, ale tento se žádnému z nich tak docela nepodobá. Je to nemanželský syn švagra paní Riversové, kapitána Jerryho Riverse. Kapitán Rivers vlastní plantáž na Jamajce a pana Fitzgeralda poslal domů do Anglie, aby se vzdělával. Mladík je mimořádně vysoký a okouzlující a má nasazenou stříbřitou paruku, která nápadně kontrastuje s jeho tmavě hnědou pokožkou.

Jane půjde najít Jamese a Henryho a ubezpečí je, že se chová, jak se na mladou dámu v jejím postavení sluší a patří. A pak, jakmile se sir John s nastalou událostí vypořádá a smyčcový kvartet se chopí nástrojů, Jane odběhne zpět do skleníku a vyslechne si, co jí Tom chce říci. Potutelně se usměje, od procházejícího komorníka si vezme křišťálovou číši madeiry a zhluboka se napije, aby uhasila žízeň. Víno je podávané zatepla a chutná po pomerančové kůře a karamelu.

James postává v zadní části sálu. Je štíhlý a povýšený, oblečený v církevním oděvu a jeho kudrny, které mu sahají až k ramenům, jsou poprášené pudrem. V jeho rysech jako by se v mírné obměně odrážela Janina vlastní tvář. Všichni sourozenci Austenovi mají tytéž světle kaštanové oči, vysoké čelo a dlouhý rovný nos, drobná ústa a plné růžové rty. James je z nich nejstarší, kteroužto nezaslouženou náhodu pokládá za dílo Boží prozřetelnosti.

„Tady jsi!“ Prodere se tím lidským mořem až k ní. „Kde se potloukáš? Všude jsem tě hledal.“

„Šla jsem si pro novou sklenku,“ zalže Jane a na důkaz svých slov pozvedne číši vína, kterou právě ukořistila. „Nechtěla jsem tu postávat s prázdnýma rukama, až začnou projevy.“

James si promne zátylek dlouhého krku. „Obávám se, že přípitku se nedočkáme.“

„Jak to? Že by se Jonathan na poslední chvíli vysmekl z chomoutu?“

„Nevykládej nesmysly, Jane. Takhle zklamat rodiče by ho v životě nenapadlo. Ne po tom, co…“

Co se přihodilo Edwinovi. Jonathanův starší bratr si v předvečer svatby s vévodovou dcerou vyjel na koni a plnokrevník ho vyhodil ze sedla. Edwin na místě zemřel: v jediném okamžiku si zlomil vaz a srdce svých rodičů. Neštěstí jen zhoršilo úzkostlivé založení lady Harcourtové. Jonathanova matka nyní chytá komorníka za paži, natáčí krk směrem k hostům a její obludný účes se třese jako čerstvě ztuhlý rosol.

„Kam se poděl Henry?“ Jane se rozhlédne po zalidněném sále. Z hloubi duše doufá, že pokud je událost vážná, její bratr se do ní nezapletl. Zpozorovat ho by nemělo být těžké. Takřka všechny ze shromážděných dam na sobě mají světlé šaty, kdežto muži jsou odění v tmavomodré nebo černé. Vymykají se pouze Tom Lefroy, nastrojený v pobuřujícím, slonovinově bílém fraku jako Tom Jones, ten nejmilejší prostopášník anglické literatury, a Henry, který se jako páv nese v šarlatové uniformě svého pluku.

James se zašklebí. „Naposledy jsem ho viděl tančit s drahou paní Chuteovou.“

Paní Chuteové je šestadvacet let a vyznačuje se živou povahou a pohledným vzezřením. Nedávno se provdala za bohatého starce, který se straní společnosti a plesu se neúčastní. Je k vzteku, že Henry si při koketování nemusí dávat ani zdaleka takový pozor jako Jane.

Tom na opačném konci místnosti věnuje Jane posmutnělý úsměv. Polije ji horkost. Zjevně se do sálu přikradl krátce po ní.

Dveře do domu se za Jamesem opět rozletí a proklouzne jimi paní Twistletonová, hospodyně Harcourtových. Svýma mandlovýma očima, ošacením z černého hedvábí a bílými krajkovými manžetami připomíná toho nejlepšího myšilova, jakého Austenovi mají: nejmenší kočku na dvorku, s černou srstí a bílými packami. Celý den prosedí na sluníčku, olizuje si drápky a číhá na příští úlovek.

Paní Twistletonová přistoupí k majordomovi, popadne ho pod paží a pošeptá mu do ucha několik slov. Muž vykulí oči a pobledne ve tváři. Jaká pohroma Harcourtovy stihla, že jejich zpravidla ledově klidného majordoma navenek opustily veškeré známky rozvahy? Jane se zavěsí do Jamesova rámě a náhle je vděčná, že se vedle ní bratrova důvěrně známá postava tyčí.

Sluha se vzpamatuje, zacinká mosazným zvonečkem a rázným pronikavým hlasem zvolá: „Dámy a pánové, je mezi vámi lékař?“

V síni kdosi zalapá po dechu. Místní doktor se vrávoravě zvedne ze židle, zarudlý a nejistý na nohou, a ihned se svalí zpět na tělnaté pozadí. Jane nesouhlasně zamlaská. Je nad slunce jasné, že si popustil uzdu. Paní Twistletonová si stoupne na špičky a cosi majordomovi řekne do ucha. Muž sebou škubne. Hospodyně povytáhne tmavá obočí a přikývne.

Sluha na ni s otevřenými ústy civí a poté opět zacinká zvonečkem. „S dovolením. Dámy a pánové, je mezi vámi… duchovní?“

Zástupem zašumí nervózní smích. Do řad duchovenstva náleží více než polovina přítomných mužů. Hampshire je jimi přímo zamořený.

James roztáhne paže doširoka a spustí je k bokům. Čirou náhodou je to právě on, kdo z mužů církve stojí u služebnictva nejblíž. „Měl bych jít. Poradíš si tu beze mě?“

„Jdu s tebou.“ Jane předá poloprázdnou číši komorníkovi, který přešlapuje opodál. „Čistě abych si ověřila, že se Henrymu nic nestalo.“

James se zamračí a pospíší si ke dveřím. Jane kráčí za ním. Pouze se ujistí, že se Henry nezapletl do potíží, a pak vyklouzne pryč. Snad není všem nadějím konec a druhá příležitost vyznat jí lásku se Tomovi naskytne dřív, než se večer nachýlí ke konci. Jane před odchodem zkusí upoutat jeho pohled, on se k ní však otočí zády a zmizí ve všeobecném hemžení.

james dospěje k vchodu do hlavního křídla domu současně s panem Fitzgeraldem. Vrazí do sebe rameny. Pan Fitzgerald si sice zatím nevysloužil tabulky, od vysvěcení ho však mnoho nedělí, a tak dychtí vykonat svou kněžskou povinnost. Zamrká a zlomí se v pase, čímž dá Jamesovi a Jane najevo, ať jdou jako první. V mosazných svícnech plápolají svíce ze včelího vosku a vrhají světlo i stíny na olejomalby, které visí na zdech. Z obrazů chladně civí generace za generací předků Harcourtových. Jane v zobrazených poznává tentýž protáhlý obličej, křivý nos a zašpičatělou bradu, jimiž se vyznačují současný lord a jeho syn. Kousek za ní se ozývají kroky hospodyně a pana Fitzgeralda.

Napochodují do velkolepé vstupní síně. Ze stropu visí na objemném řetězu mosazný lustr. Tucty svící ozařují dubové obložení a zdobné vyřezávané schodiště, které stoupá do horních poschodí panského sídla. Před malými pootevřenými dveřmi zasazenými do obložení stojí Henry a drží stráž. Je mírně rozkročený a pravou ruku má položenou na rukojeti nablýskané šavle. Navlečený ve vojenské parádě doslova oslňuje. Dvouřadové šarlatové sako dává vyniknout jeho vysoké postavě a zlaté frčky se na jeho širokých ramenou hezky vyjímají. Na protest proti zdanění pudru si svoje kaštanové vlasy nechal ostříhat nakrátko a v novém účesu vypadá nonšalantně. Tolik připomíná cínového vojáčka, že se Jane při pohledu na něj úlevou div nerozesměje.

„Co se stalo?“ zeptá se James.

Henry však neřekne ani slovo a zatváří se nezvykle pochmurně. Kývne na paní Chuteovou, která sedí naproti na lenošce potažené rudým damaškem a vzlyká do kapesníku. U jejích nohou klečí služebná a podává jí zelenou lahvičku s čichacími solemi. Opodál stojí mladší služka a přidržuje mop zabodnutý do kbelíku s mýdlovou vodou. Je to nevysoké, otylé děvče s hrubými rysy a silným krkem. Chvěje se a v obličeji je bledá jako stěna.

Paní Chuteová se vysmrká a zlatavá pštrosí pírka, která jí zdobí čelenku, se zhoupnou nahoru a dolů a zakývají do stran. „Neměla jsem tušení, že uvnitř je. Málem jsem o ni zakopla.“

Jane si přiloží ruku k hrdlu. „Kdo uvnitř je?“

„To kdybychom věděli.“ Sir John Harcourt přechází po tureckém koberci sem a tam. Jeho pleť je pod tlustými kudrnami naducané paruky nachová. Díky svému nepřehlédnutelnému břichu a roztřeseným podbradkům odjakživa vypadal impozantně, dnes ale působí obzvlášť hrozivým dojmem.

Henry ukročí stranou. „Obávám se, že jsme nalezli… no, tělo.“

James do dveří zatlačí. Zarazí se. Jane se k němu přikrade a do místnosti zamžourá. Je to nevelká komora. Vane z ní úděsný kovový pach, jako z řeznictví. Na podlaze, ve světle rozlévajícím se z předsíně, Jane matně rozpozná bavlněnou sukni s květovaným potiskem. Oděv je hojně potřísněný tmavou tekutinou. Zpod něj vykukují dva hnědé zašněrované střevíce. Dámské střevíce s ochozenými koženými podrážkami.

„Být tebou, radši bych se na to nedíval.“ Henry sáhne Jane na paži a zlehka ji zadrží.

Pan Fitzgerald se kolem nich prosmýkne s vysokou svící v ruce. Poklekne vedle sukně a stísněný prostor zaplaví světlo.

Jane se obrátí žaludek.

Na zemi leží mladá žena s rukama rozhozenýma do stran, sinalou pletí a rysy ztuhlými ve výrazu čiré hrůzy. Její ústa jsou otevřená dokořán a skelné oči hledí do prázdna. U obrovitánské rány na spánku se sráží krev a slévá se kolem těla do kaluže.

„Dobrý Bože.“ Jane o krok ustoupí, ale nedokáže od toho výjevu odvrátit oči.

Pan Fitzgerald si dřepne a přiloží ucho k ženině hrudi, aby zjistil, zda ještě dýchá. Po chvíli jí přiloží dva prsty ke krku a zavrtí hlavou. „Nechť jí Bůh ve svém milosrdenství dá věčný pokoj,“ pronese tiše, natáhne k jejímu obličeji palec a ukazováček a pokusí se jí zatlačit oči.

Zaváhá. Víčka se ani nehnou.

Pan Fitzgerald toho tedy nechá, skloní hlavu a naznačí ve vzduchu kříž. Při tom pohybu se na bezvládném těle zamihotá světlo svíčky a je zažehnuta jiskra poznání. Jane ze sebe vyrazí pronikavý výkřik, což je jí tak nepodobné, že samu sebe vyděsí. Poklesne v kolenou. Aby neupadla, zachytí se Jamesových klop a dál si tu povědomou tvář upřeně prohlíží.

Když ženiny jemné rysy uzřela poprvé, byl pravděpodobně začátek října, neboť ve vzduchu dosud nebyl cítit chlad. Vyrazila si s Aletheou Biggovou do Basingstoke a kloboučnici, madam Renaultovou, zahlédla na tržišti, jak sedí na dřevěné stoličce. Na stolek zakrytý kusem zeleného sukna vyskládala madam Renaultová pár slamáků a několik jemných krajkových čepců. Její ošacení bylo nemoderní, přesto úhledné a čisté. Oděná byla do šatů s květinovým potiskem, do živůtku měla vetknutý řetízek ze zlata a perel a na tmavých vlasech jí trůnil čepec lemovaný krajkou vlastní výroby. Jane zvažovala, že u stánku koupí dárek pro Cassandru. Některé z čepců byly tak vybrané, že by se za ně nemusela stydět žádná nevěsta.

Jako obvykle však Janiny dobré úmysly zastínila marnivost. Nakonec si koupila slamák pro sebe. Chtěla si ho pouze v žertu vyzkoušet, jenže on jí tolik slušel. Zkusila usmlouvat cenu a prohlásila, že u sebe asi nemá dost peněz a bude muset zaskočit někdy jindy. Madam Renaultová lhostejně pokrčila rameny. Lámanou angličtinou jí vysvětlila, že zpravidla pracuje na zakázku a stánek si pronajímá pouze tedy, když jí ze zásob pár kousků vybyde. Netuší, kdy do Basingstoke opět přijede, pokud někdy. Možná by se nechala přemluvit k nové zakázce, pokud si na ni tedy najde čas.

Alethee přišla kloboučnice nadutá, zato na Jane její sebevědomí natolik zapůsobilo, že za slamák zaplatila plnou cenu, dvanáct šilinků a šestipenci. Madam Renaultová si hodnoty své zručnosti očividně byla vědoma a nepochybovala, že po jejím díle bude poptávka. Jak osvobozující, přináležet k vrstvě žen, které se svou prací smějí neskrývaně pyšnit.

Setkání dalo Jane tu troufalost představit si sebe samu, jak sedí ve stánku na tržišti, obklopená všemi svými úhledně přepsanými rukopisy svázanými v mramorově žilkovaných deskách a rozloženými na zeleném sukně…

Přiloží si k ústům pěst a potlačí vzlyknutí, nemůže od surově zbité mrtvoly odtrhnout oči.

Kolem ramen se jí ovinou Jamesovy paže. „Pojďme pryč. Nesmíš se rozrušovat.“

„Ale to nejde. Já ji znám.“

Všichni se na ni vyčkávavě zahledí.

„No tak co je, k ďasu, zač?“ Sir John udeří tučnou pěstí do nízkého mahagonového příborníku. „A proč se mi mrtvá vyvaluje v komoře na prádlo?“

Jane se z Jamesova objetí vymaní a vkročí mezi veřeje, aby si ženin krví potřísněný obličej lépe prohlédla. Musí si být jistá, než něco řekne.

Pan Fitzgerald přidrží svíci u ženiny tváře a Jane zaplaví malátnost. Vše je teď jinak. Večer už není prodchnutý lehkomyslností. Jane se nedočká romantického vyznání ani si dnes nevychutná další kradmé polibky s milencem ve skleníku. „Jmenuje se madam Renaultová. Živila se jako kloboučnice. Koupila jsem si od ní v Basingstoke na trhu slamák.“

Henry přikývne, jako by se dozvěděl všechno, co potřeboval vědět. „Poslal jsem pro obecního strážníka. A beztoho se čeká, že dorazí soudní úředník, kvůli plesu.“

Pan Fitzgerald madam Renaultovou přikryje, ohleduplně jí deku zastrčí pod ramena, jako by snad mrtvolám mohla být zima.

James nasměruje Jane k hlavnímu vchodu. „Pojď, posadím tě do kočáru a zavezu domů. Pro všechny to byla strašlivá rána.“

Jane škobrtne ke dveřím, ale ještě jednou se ohlédne a naposledy se na madam Renaultovou podívá. Do deky, kterou pan Fitzgerald přes mrtvolu přehodil, se vsakuje krev a Jane zaplaví nová vlna nevolnosti. Jak je možné, aby byl tak nestvůrný skutek spáchán, zde, uprostřed veselí? V Janině bezpečném, usedlém světě nemají násilí a vraždy místo. A přesto tu madam Renaultová leží, ubitá k smrti kýmsi, kdo podle všeho nemůže být daleko. Kdo z Janiny společnosti by byl schopen tak ohavného zločinu?

Kapitola druhá

ráno po plese jane přeskočí dva schůdky, které její ložnici oddělují od odpočívadla, a seběhne po úzkém schodišti do kuchyně, odkud vletí do obývacího pokoje. Steventonská fara je postavená poněkud halabala a samo rozvržení ji usvědčuje jako příbytek, který byl během předchozích dvou staletí uplácán bez ladu a skladu. Jane se oblékla narychlo z obav, že je Tom ranní ptáče. Je přesvědčená, že ji dnes přijde navštívit. Při vyznání byl nečekaně vyrušen a určitě po její odpovědi prahne stejně jako ona po okamžiku, kdy si nabídku k sňatku a její podmínky vyslechne. Chraň Bůh, aby ty dva a půl kilometru z asheské fary, kde přebývá se svým strýcem, reverendem Georgem Lefroyem, urazil dříve, než je Jane hotova ho přijmout.

Z copu jí vyklouzlo několik kaštanově hnědých pramenů a tkanice jejích kanárkově žlutých šatů nejsou zašněrované. Služebná Austenových, Sally, za tichého pobrukování položí na stůl tác se špinavým servisem a přikročí k Jane, aby jí se šněrovacím výstřihem pomohla. V obývacím pokoji se shromáždila celá rodina a v krbu z červených cihel plápolá oheň. Uprostřed místnosti u staromódního stolu z třešňového dřeva zakrytého obyčejným lněným ubrusem a prostřeného ke snídani sedí Janina matka, paní Cassandra Austenová. Svírá dřevěnou misku s dušenými jablky a nabízí je Anně, Jamesově dcerce, která se nebezpečně vyklání z dětské židličky a úporně se do misky snaží zabodnout lžíci.

Janin otec, pan George Austen, pročítá včerejší noviny, které mu laskavý soused vždy postoupí, jakmile je má přečtené. James si čte jinou rubriku téhož plátku. Pan Austen noviny rozdělil napůl, takže James si prochází inzerci a společenský sloupek a on v námořních hlášeních pátrá po jakékoli zmínce o Glory a Daidalos, lodích Jeho Veličenstva. Podle nejnovějších zpráv se obě plavidla naposledy nalézala u pobřeží Západní Indie. Každé převáží drahocenný náklad v podobě mladšího syna rodiny Austenových. Jednadvacetiletý Frank a šestnáctiletý Charles jsou oba ve službě u královského námořnictva.

Coby otcův kaplan v nedaleké vísce Overton má James přísně vzato vlastní domov. Avšak od chvíle, kdy mu počátkem roku tragicky a bez varování zesnula mladá manželka, nachází útěchu v návratech do rodného hnízda. V Overtonu nocuje a káže, ale pro jídlo a čisté prádlo si jezdí do Steventonu. Osmnáctiměsíční Anna se ze Steventonu nehne na krok a je v péči své babičky. Když se pláčem domáhala maminky, Jane málem puklo srdce. Teď, když s tím přestala, je to snad ještě horší.

„Tohle si vezmu, když dovolíš.“ Paní Austenová rozevře Anně buclatou pěstičku a vyjme z ní lahvičku na léky. „Koho napadlo to tu nechat?“

Sally se na omluvu pokloní a lahvičku si strčí do záhybů zástěry. Jane neupřesní, že lék na stole ve skutečnosti zapomněla paní Austenová. Když Jane přijela domů a uchváceným rodičům vypověděla, k jak strašlivé události v Deane House došlo, byla Sally už v posteli. Paní Austenová lékovku vytáhla ze zamčené lékárničky a hotovila se laudanum vnutit dceři násilím, aby jí od leknutí ulevila. Jane pevně stiskla rty a tinkturu odmítla. Důvtip je tou nejostřejší zbraní, jakou v arzenálu má. Nehodlala si ho vlastním přičiněním tupit. Až za ní přijde Tom, a že dnes bezpochyby přijde, bude po ní chtít, ať učiní to nejdůležitější rozhodnutí, jaké mladá žena učinit může. Možná dokonce jediné důležité rozhodnutí, které kdy učiní sama bez přispění druhých. Cožpak by to šlo, postavit se tak ohromné výzvě čelem, kdyby se vzpamatovávala z následků laudanem navozeného zastření mysli?

„Henry už odjel?“ Jane si odtáhne židli a dřevěné nohy na kamenných dlaždicích zaskřípají. Zdi útulné místnosti jsou nabílené vápnem a zdobené mosaznými medailonky a vzorníky vyšívanými křížkovým stehem, které ať se snaží sebevíce, hlučnost rodiny zkrátka nezdusí.

James přikývne a zašustí svou polovinou novin. „Hned ráno vyrazil zpátky do Oxfordu.“ Henry je student, další z hampshirských hochů, jimž je souzeno vstoupit do řad duchovenstva, avšak kvůli hrozící invazi jakobínů z opačného konce Lamanšského průlivu dobrovolně narukoval do milice. A jelikož Henry je Henry, nějak si zařídil, aby byl jeho pluk nasazen kousek od Oxfordu a on mohl při službě králi a vlasti pokračovat ve studiu.

„Taková škoda. Chtěla jsem si s ním promluvit, než odjede.“ Jane vezme černou litinovou konvici a nalije si trošku čaje. Moc se nevyspala. Kdykoli zavřela oči, spatřila před sebou propadlé tváře a zející ústa madam Renaultové, jako by se jí na víčka otiskla posmrtná maska té nebožačky.

Coby pastorova dcera viděla už hodně mrtvol. Farští chudí nemají, z čeho by svým blízkým zaplatili rakev. Chudí mrtví se na pohřeb vozí zabalení v rubáši, na bohoslužbu se vypůjčí farní rakev, a jakmile je odslouženo, tělo se vyklopí do čerstvě vykopaného hrobu a zasype. Z okna dostavníku Jane dokonce vídá, jak na křižovatkách visí na šibenici pozůstatky lupičů omotané řetězy. Jejich hnijící těla prolezlá červy a posetá mouchami bývají vystavena poblíž místa činu pro výstrahu ostatním, aby se hříšnosti popravených vyvarovali.

Jenže pohlédnout do obličeje ženy, jejíž život vyhasl tak nedávno a nespravedlivě, bylo něco docela jiného. Ta vzpomínka ji bude pronásledovat až do posledních dní.

„Patrně měl strach, že pokud se doma zdrží byť o chvilku déle, starý pan Chute ho vyzve na souboj, aby uhájil manželčinu čest,“ pronese pan Austen, aniž by vzhlédl od novin.

Při pomyšlení, že by vetchý pan Chute hodil mladému nadporučíkovi Austenovi rukavici, se Jane zakucká čajem. Představí si, jak stařec pouští z ruky vycházkovou hůl, sahá po pistoli a okamžitě se tváří napřed hroutí do trávy.

„To vůbec není vtipné, otče.“ James vykoukne přes horní okraj své poloviny novin. Ačkoli včera zůstali vzhůru dlouho do noci, je hladce oholený a přepečlivě vystrojený.

„Mně to vysvětlovat nemusíš.“ Pan Austen si usrkne čaje. Přes kněžské roucho má přehozený volný, rezavě červený háv a zpod sladěné čapky mu vykukují bílé vlasy. „Pokud se pan Chute rozhodne zažalovat ho pro nezákonné styky, budu muset rozprodat majetek, abych Henryho zachránil před vězením.“

Jane zhltne doušek čaje a popálí si hrdlo. Rozvod je pro střední třídu natolik obtížný a nákladný, že je téměř vyloučený. A jelikož vdaná žena nevládne nemovitostmi ani jiným majetkem, existuje pouze jeden způsob, jak poškozený choť může cizoložnou manželku potrestat, a sice obžalovat jejího společníka z „nezákonných styků“. Přísně vzato se pojmem označuje proces, jímž se usiluje o náhradu za poškození majetku. V očích zákona zaujímá manželka o málo vyšší postavení než mužův oblíbený kůň. Jak kůň, tak žena se smějí bít a upracovat k smrti, ale pouze jednoho je dovoleno zabít, pakliže nadále neplní svůj účel. Ohavné, ale proč utíkat před pravdou.

„Třeba právě proto se pan Chute s tím děvčetem oženil.“ Paní Austenová je vysoká, neokázalá a obdařená orlím nosem, který pokládá za důkaz svého šlechtického původu. „V naději, že nějakého mladého floutka svede k mrzkému románku a on si namastí kapsu odškodným.“ Uchopí kus navlhčené látky a přejede jím vnučce po naducaných tvářičkách.

Ze žalob kvůli nezákonným stykům kyne poslední dobou takový zisk, že manželé začínají čelit obviněním, že sami manželky ponoukají ke koketerii s bohatými příbuznými a následně je promyšleně chytají při činu. Pan Chute je příliš zámožný, než aby na takto únavné pletichy mrhal časem, rozhodně je však z těch, kdo se nikdy nespokojí s tím, co mají.

Ještě že Janina současná hrdinka, prohnaná lady Susan, je vdova a žádné podobné ponížení jí u soudního dvora nehrozí. Ba naopak, Jane škrtne perem a obdaří lady Susan svobodou mužskému pohlaví škodit. V jistém smyslu je paradoxní, že opravdové svobody žena dosáhne výlučně tím, že se podvolí manželovi a přežije ho.

„Tak proč jí, pro všechno na světě, dovolil, ať se zahazuje s Henrym?“ Pan Austen odloží šálek na talířek a natočí ho tak, aby od něj ouško směřovalo přesně doprava. „Měl ji radši vypustit na Jonathana Harcourta.“

„U Jonathana by paní Chuteová nepochodila,“ prohodí James. „Podle mě není pravděpodobné, že by se nechal odloudit od slečny Riversové. Podle vás ano?“

Paní Austenová stáhne rty do čárky. „Sophy je celkem milé děvče a já nepochybuju, že jejím věnem by nikdo nepohrdl, ani Harcourtovi…“

Ze slov, jimiž matka ctižádostivou dědičku popisuje, zatrnou Jane zuby. Sophy se narodila skoro o rok dříve než ona: dostavila se v plné parádě na Nový rok 1775. Navzdory jejich zanedbatelnému věkovému rozdílu a zeměpisné blízkosti, za niž může skutečnost, že se rodina Riversových před více než deseti lety usadila v Kempshott Park, Sophy odjakživa měla nosánek trochu nahoru a vřelostí k Jane zrovna neoplývá.

Anna se rozmáchne pěstičkou umatlanou od jablek a hmátne po krajkovém čepci, který paní Austenové sedí na hlavě. „Vždycky jsem ale doufala, že se Jonathan seznámí s někým, kdo mu pomůže vystrčit nos z ulity. Někým jako ty, Jane.“ Paní Austenová se pokusí Anniny ulepené ručky odstrčit.

„Já? Je mi líto, máti, ale děláte si plané naděje. Pokud ovšem nechcete, abych s Jonathanem pláchla do Skotska a nedonutila ho, ať mi místo před knězem přísahá nehynoucí věrnost někde v kovárně.“

„Neříkám, že se má oženit s tebou, jenom s někým, jako jsi ty.“ Paní Austenová vyprostí Anniny prsty ze svého nabíraného čepce. Ten už je dušenými jablky potřísněný tak důkladně, že jí ladí s umazanou bavlněnou zástěrou. „Nezávisle smýšlející mladou slečnou, která by se nedala zastrašit jeho rodiči.“

Jane netuší, zda má být polichocena, nebo se urazit, a proto si mlčky maže topinku máslem a navrch klade kopeček matčina domácího malinového džemu. „Nuže, Henry tedy poškodil dobré jméno nám všem?“

„Těžko,“ řekne James. „Po tom příšerném objevu Henryho nerozvážnost poněkud ustoupila do pozadí. Rozhlásili jsme, že paní Chuteová na tělo narazila a nadporučík Austen jí přiběhl na pomoc, teprve až když ji zaslechl křičet.“

„Jak galantní.“ Jane se usměje.

„To rozhodně.“ James se zamračí.

„Takový poprask. Lituju, že jsem u toho nebyla.“ Paní Austenová vzdychne. Anna zanoří lžíci do dušených jablek a střelí plnou lžící po babičce.

Jane se zakousne do topinky. „Já vám říkala, ať jdete s námi.“

„Nepřipadalo v úvahu. Byla moc zima. Moje zdraví by to neustálo.“ Paní Austenová vytáhne holčičku z dětské židle a posadí si ji na koleno. „A navíc jsme tu drahouška Annu nemohli nechat samotnou.“

„Drahouška Annu?“ Jane se nakloní a pocuchá chomáčky zlatavých vlasů, které batoleti rostou na hlavě. „Nás jste se nerozpakovali nechávat samotné. Když nám bylo dvakrát tolik co jí, pořád jsme bydleli u paní Culhamové.“

V době, kdy její děti byly ještě malé, paní Austenová pečovala o houf školáků a řídila hospodářství, a tudíž jí nezbylo než každodenní mateřskou dřinou pověřit někoho jiného. Jakmile byli malí Austenové odstaveni, předala je chůvě ve vesnici a prohlásila, že dokud se nezvládnou sami převléci, nesmějí se na steventonskou faru vrátit.

Paní Austenová našpulí rty. „Jane, každý den jsme za vámi chodili na návštěvu.“

Jane se mile usměje. „Ach, jak pozorné. A když jsme zrovna byli pryč, nechávali jste po sobě navštívenku?“ Obhajobu nezvyklého řešení, které Austenovi zvolili, si Jane vyslechla nesčetněkrát. Vzhledem k olbřímímu množství času a energie, které je třeba vynakládat nyní, když na faře přebývá Anna, jí matčiny argumenty připadají oprávněné. Přesto kdykoli si vzpomene, jak ji v útlém dětství vyhnali z rodného domu, zmocní se jí roztrpčení. Obzvláště proto, že jistý člen Austenova vrhu velmi pravděpodobně nebude nikdy schopen žít samostatně. George „Georgy“ Austen je Janin druhý nejstarší bratr. Ve věku, kdy se děti zpravidla učí chodit a mluvit, začaly Georgyho popadat prudké záchvaty, které dodnes narušují jeho duševní schopnosti a vyčerpávají jej na těle. Nikdy se nenaučil tvořit slova, což mu však nezabránilo, aby jako pravý Austen uměl přesně dát najevo, co si přeje. Než si Jane osvojila dovednost psát, ba i mluvit, Georgy ji naučil, jak se dorozumět pomocí znakování.

Je téměř o deset let starší a ona si v dětské bláhovosti ani na okamžik nepomyslela, že se jednou sama přestěhuje zpět na steventonskou faru, kdežto on zůstane v domku paní Culhamové. Jenže kvůli obtížím, na něž Georgy naráží, kdykoli se potýká s nástrahami každodenního života – například nutností uhnout před kočárem taženým šestispřežím, který se po cestě řítí přímo na něj, nebo pochopit, proč od něj nebylo chytré jít si zaplavat do rybníčku zamořeného pijavicemi –, v souhře s jeho zdravotními potřebami vyžaduje nepřetržitý dohled.

Aby rodičům nekřivdila, pan a paní Austenovi ho několikrát zkusili přivést zpátky domů, aby žil s bratry a sestrami. Při jedné příležitosti nicméně na chvilku uvěřili, že se jim zabil ve studni, a následně usoudili, že by měl i nadále setrvat pod chůviným bedlivým dozorem. Nejspíše je to tak lepší. A obklopen přáteli a sousedy si Georgy ve vesnici bez přehánění lebedí. Přesto je Jane těžko při pomyšlení, že se usilovné snahy udržet si ho nablízku minuly účinkem a on na faru nepatří.

Pokud jde o návštěvy, v současnosti se iniciativy zpravidla chápe Georgy. Přichází se na sestry podívat a opět se vytrácí, jako myška, aby na sebe neupoutal pozornost úzkostlivé matky. Ze všeho nejraději se bez cirátů vkrade do kuchyně Austenových a uloupí Sallyin vyhlášený zázvorový perník (občas tak ostrý, až se člověk v duchu ptá, zda služebná místo po zázvoru nesáhla po hořčici), ještě než se zbytku rodiny poštěstí byť jen ochutnat.

Paní Austenová vcucne tváře a počastuje Jane ošklivým pohledem, pan Austen se ale pouze uchechtne. James odloží noviny a vyhlédne z okna. Na cestě se pachtí robustní postava v klobouku a peleríně hnědé jako bláto. „Není to náhodou Mary Lloydová?“ zeptá se.

Jane nahlas vydechne a přikývne.

Cassandra a Jane tvoří s Mary a její starší sestrou Marthou přátelskou čtveřici. Cassandra a Martha svou laskavou povahou vyvažují kousavost mladších sourozenců. Jenže Martha jako sestřenka Fowleových doprovází Cassandru na výletě v Kintbury a Jane s Mary nemají na výběr a musí se vánočním časem protloukat společně. Je to spravedlivý trest za všechny ty pěkné vycházky, které pokazily svým hašteřením. Kdyby Cassandra s Marthou nebyly tak nemožně dobrosrdečné, určitě by se teď mohly potrhat smíchy.

Sally otevře hlavní dveře a uvede Mary do obývacího pokoje.

Mary přešlapuje u vchodu a upřeně zírá na špičky svých vycházkových bot. „Dobrý den. Omlouvám se, že vyrušuju od snídaně.“

Jako malá prodělala neštovice. Jizvy vybledly, dodnes však postonává a bývá k nesnesení rozpačitá… obzvlášť když je poblíž James. A od chvíle, kdy ovdověl, její rozpaky zesílily. Ze všech Janiných bratrů je James nejvyšší, nejzadumanější a nejtmavovlasejší.

Paní Austenová postrčí po stole ošatku s chlebem. „Jen pojď dál, zlatíčko. Dáš si čaj?“

Mary zrudne. „Nerada bych rušila. Řekli mi, ať dojdu pro Jane.“

Paní Austenová se dlaněmi zapře o desku stolu a vstane. „Nesmysl. Vůbec neruší…“

„Kdo ti řekl, ať pro mě dojdeš?“ skočí Jane matce do řeči. Mary nesměle přikročí k Jamesovi. „Strýček Richard chce, aby se všichni dostavili do Deane House a pomohli dopadnout vraha.“ Richard Craven zastává v hrabství pozici soudního úředníka. Mary vykoukne zpod úzké krempy klobouku. „Ach, a pane Austene, doneslo se mi, že vás požádali, ať se k tělu té nebožačky jdete pomodlit. Jak ohavné. Určitě to pro vás bylo nevýslovně strašné.“

Jane si s příbuznými vymění zmatený pohled, pak ale všem svitne, že Mary hovoří k Jamesovi, nikoli k jeho otci.

James se nadme. „No, já…“

Jane jímá podezření, že kdyby Mary věděla, jak při pohledu na mrtvolu madam Renaultové zbledl, dojem by to na ni neudělalo. I když pokud se vezme v potaz, jak hluboké má její slepá oddanost kořeny, možná udělalo. „Odpoledne tam zaskočím,“ odvětí.

Paní Austenová nesouhlasně mlaskne. „Pan Craven nemá čas čekat, až se uráčíš.“

Jane zírá na čajovou sedlinu v šálku. Je nezlomně přesvědčená, že se za ní Tom zastaví. Pokud odsud odejde, kdo ví, kdy příště se jim naskytne šance si promluvit? Kvůli tomu, jak se z plesu vytratila, si třeba dokonce pomyslí, že se mu vyhýbá. Cassandra tvrdí, že muži potřebují soustavně povzbuzovat, aby se k tak závažnému vyznání rozhoupali. Proboha, vždyť ona sama se uchýlila k tomu, že pana Fowlea zpodobňovala na převelice lichotivých akvarelech rámovaných hrdličkami. Teprve pak mu svitlo a padl před ní na koleno. „Když ono… když já jsem dnes ráno k smrti unavená. Moc jsem se nevyspala, víte?“

„Jako bych tě nevarovala…“ Paní Austenová si založí ruce na hrudi.

Mary se rozechvěje brada. „Musíš jít. Slyšela jsem, že to ty jsi určila, co je ta mrtvá zač.“

Jane si pohrává s ouškem šálku.

James vzhlédne od novin. „Pokud tu hodláš vysedávat, protože doufáš, že se zastaví Tom Lefroy, dovol mi, abych tě vyvedl z omylu. Tom se připojí k pátrací skupině a bude s ostatními zdatnými mladíky z kraje hledat vraha.“

Jane se ze všech sil snažila, aby její dostaveníčko s Tomem nevyšlo na světlo. Ne že by byla na pochybách, zda jí ho příbuzní schválí. Ačkoli ve světě se dosud neprosadil, je neuvěřitelně bystrý a přičinlivý. Není mu ani dvacet let, a přesto už vychodil dublinskou Trinity College a zamýšlí v Lincoln’s Inn studovat právo. Chvilku asi potrvá, než se budou moci vzít, ona však nepochybuje, že otec jejich svazku požehná. No, přinejmenším pokud na něj s matkou mírně zatlačí. Přesto je příliš hrdá, než aby před kýmkoli kromě Cassandry dala najevo, jak vroucně Tomovo vyznání očekává.

„Jak to víš?“ zeptá se.

„Protože obecní strážník žádal o dobrovolníky. Prozradil mi, že Lefroy se přihlásil.“

„Kdy?“

„Hned ráno, zatímco se ti nedařilo usnout.“ James se ušklíbne. „Vyrazím, jakmile dosnídám. Pokud chceš, osedlám ti Šedivku a půjčím psy. Můžeš Lefroye zkusit uštvat.“

Jane se na něj zamračí.

Bratr se schová za noviny a ramena se mu chvějí. Šedivka je Cassandřin poník. Čistě teoreticky umí Jane jezdit na koni, ale jízdě se pokud možno vyhýbá. A není divu, protože teorii do praxe neuvedla od okamžiku, kdy ve dvanácti sletěla vrtošivé kobyle ze hřbetu. „Znamená to, že pachatele odhalili?“

James spustí růžek novin a zamračí se. „Nemyslím si.“

„Jak tedy víte, koho hledat?“

James pokrčí rameny. „Pozatýkáme každého tuláka, na jakého narazíme, běžné nežádoucí živly.“

„Počkej tady, Mary. Skočím si pro čepec.“

Pokud je byť sebemenší naděje, že Jane pomůže určit totožnost skutečného vraha a spasit nebohou duši před křivým obviněním, pak musí panu Cravenovi vypovědět vše, co o madam Renaultové ví. Má vůči zavražděné povinnost domáhat se spravedlnosti. Bylo od ní sobecké chtít vysedávat doma. A pokud za ní dnes Tom nepřijde, aspoň jí dá více času připravit si odpověď, která by nebyla tak průhledně nadšená. Mladá dáma koneckonců musí být skromná.

Kapitola třetí

jane přistoupí k bráně deane house a kývnutím hlavy pozdraví nepřetržitý proud známých, který se valí opačným směrem.

Je nabíledni, že zatímco se Mary ubírala na steventonskou faru, rozhlásila strýčkovo předvolání široko daleko. Na upravené štěrkové cestě se motají příslušníci zámožných rodin, kupci a sluhové. Jedna z otcových nejoddanějších farnic si kapesníčkem osušuje koutky očí. Vedle ní stojí čeledín, zatíná zuby a mumlá si pod vousy.

Jane si stiskne rozbolavělý bok. Kopec ze Steventonu téměř vyběhla a ticho, které by jindy vyplňovalo tlachání se společnicí, jí vynahrazovala píseň červenky v živém plotě. „Něco mi vysvětli, Mary. Jak si tvůj strýček myslí, že mu s vyšetřováním pomůže, když splaší celé hrabství, ať se na mrtvolu madam Renaultové do sytosti vynadívá?“

„Nebuď hloupá, Jane. I malé děti vědí, že duše zavražděných prodlévají mezi námi. Dokud podrobnosti o svém skonu nesdělí živým, nemohou se odebrat na onen svět.“

„Aha.“ Jane přikývne, třebaže se o ni pokouší nedůvěra. Nemůže se dočkat, až bude mít rozhovor se soudním úředníkem odbytý. Ačkoli k romantičnosti má ta představa daleko, doufá, že Tom se cestou z pátrání po pachateli zastaví na faře. Jane si prohlíží hrázděnou fasádu tudorovského sídla a při pomyšlení, že opět zavítá na místo činu, ji opouští kuráž. „A strýčkovi se takhle povedlo dopadnout už hodně vrahů?“

„To asi ne.“ Mary vyrazí kupředu a vybíhá po kamenných schůdcích ke dvoukřídlým dveřím hlavního vchodu. Deane House, to jsou samé úhly a ostré rohy, černé trámy a prudce zkosené střechy. Dokonce i sklo v oknech je svým způsobem špičaté, poněvadž jej protínají křišťálová sklíčka uspořádaná do kosočtverce. „Většinou po něm chtějí, ať jde pochytat pytláky. A já bych neřekla, že lovné ptactvo má duši.“

Jane si vzpomene, jak měla madam Renaultová paže doširoka rozhozené a kolem popelavého obličeje se jí rozlévalo tmavé tratoliště, a znejistí. „Běž napřed. Já tě doženu.“

„Co se děje? Je ti špatně? Jsi taková nazelenalá.“

„Nic mi není, jenom musím popadnout dech.“

Mary pokrčí rameny a vrhne se do otevřených dveří.

Sotva zmizí, Jane zavře oči a vynasnaží se zaplašit náhlou závrať, která se o ni pokouší. Když je zase otevře, zpozoruje, že z křovin opodál vykukuje jí důvěrně známá zadnice. Vykročí po pěšině směrem, odkud šelestění přichází, a postupně nabývá ztraceného klidu. Z arkýřového okna vyčnívajícího z prvního poschodí se zpoza olověných pásek vitráže vynoří ztrhané rysy a pronikavé oči lady Harcourtové. Jane zvedne ruku na pozdrav, ale ženino křehké tělo zůstane bez hnutí.

Lady Harcourtové zřejmě není po chuti vítat zevlouny, kteří jí dusají po domě. A proč by mělo být? To, že při nečekané tragické nehodě přišla o svého nejstaršího syna Edwina a poté se stala svědkyní toho, jak brutální nesmyslné úmrtí maří Jonathanovy zásnuby, pro ni musí být naprosto k nesnesení.

Jane trpělivě čeká, až majitel zadnice dokončí, čemu se ve křoví věnuje, ať je to cokoli. Po chvilce vstane a otočí se k ní čelem. Podědil stejnou výšku a pohledné rysy jako její zbylí bratři, je ale mírně zavalitější postavy a obléká se ležérněji. Na rozdíl od ostatních neholduje jízdě na koni a lovu, nýbrž dobrému jídlu. „Propáníčka, Georgy! Co to, pro lásku Boží, provádíš?“

Georgy se rozzáří a zazubí. Natáhne se po její ruce, oběma svýma ji popadne a důrazně jí potřese. Když ji konečně pustí, dá si dlaň k ústům a naznačí kousání.

„Ty bys rád suchar?“ zeptá se Jane.

Paní Culhamová kdysi pracovala v Southamptonu u rodiny neslyšících a naučila Georgyho, jak se dorozumět obsáhlou litanií gest. Díky bratrově přítomnosti následně schopnost plynně hovořit znakovou řečí přešla i na ostatní děti Austenovy, třebaže Georgyho baví sourozence čas od času zaskočit novými znaky, které vymyslel. Jane si je jistá, že kdyby si na něj matka s otcem bývali našli čas a obrnili se trpělivostí, dřív nebo později by se naučil i číst.

„No tak tam ho rozhodně nenajdeš, že? Trumbero.“

Georgy znak zopakuje, tentokrát rázněji.

Zpoza domu se vyřítí Jack Smith. Jack je syn paní Culhamové. Je o pár měsíců mladší než Jane. Když Georgyho spatří, zapře se rukama o kolena a zalapá po dechu. „Slečno Austenová.“ Sípavě oddechuje. Smekne plstěnou čapku a přitiskne si ji k hrudi. „Bál jsem se, že teď už mi ale opravdu proklouzl.“

Když bylo Georgymu jednadvacet, pan Austen udělal z Jacka pečovatele z povolání a pověřil ho, ať mladého Georgyho na jeho dobrodružstvích doprovází a dělá, co je zapotřebí, aby mu zabránil dostat se do potíží. Jackovi bylo teprve jedenáct, avšak ke své úloze od samého počátku přistupoval s obdivuhodnou vážností a během následujících deseti let v oddanosti vůči svému svěřenci jedinkrát nepolevil. Aby se Georgy těšil dobrému zdraví, musí pravidelně jíst a spát, na což zpravidla zapomíná, pakliže je ponechán bez dozoru.

Jane ukáže na odkvetlé růžové keře pod arkýřovým oknem. „Narazila jsem na něj, jak po něčem šmátrá ve křoví.“ Copak asi upoutalo jeho pozornost? Rok se chýlí ke konci, takže v křoví není k vidění nic než červené šípky a na zemi obyčejná hlína.

„Ach, Georgy. Co já si s tebou jen počnu?“ Jack se zasměje a posadí si čapku zpátky na hlavu. „Jestli budeš zlobit, uvážu tě na vodítko.“

Georgy učiní zcela nepřístojné gesto a dá Jackovi jasně najevo, jak by dopadl, kdyby se s ním opovážil takto zacházet.

„Podle mě má hlad,“ zkusí Jane ospravedlnit bratrovy způsoby.

„Georgy a hlad? Vždyť jsme zrovna posnídali.“ Jack rozhodí rukama. „Předpokládám, že jste se doslechla, k jaké úděsnosti tady včera večer došlo.“

Jane se zachvěje. „Ano. Vážně strašné.“

„Přišli jsme na zdvořilostní návštěvu. Matku povolali, ať jde tu nebožačku připravit na pohřeb. Jednu chvíli postával Georgy vedle mě, a pak když jsem se ohlédl, byl najednou pryč.“ Jack se plácne do čela.

Georgy se na něj zamračí. Není přehnané tvrdit, že když pan Austen Jacka před dávnými lety oslovil, Georgy nedovedl pochopit, proč se z chlapce, který je v podstatě jeho mladší bratr, znenadání stal jeho opatrovník. Většinou se k Jackovi chová jako ke svolnému komplici a s chutí s ním vyráží na pěší toulky krajinou, jindy v něm však spatřuje otravu, kterého je třeba zaplašit, jako když kůň zahání oháňkou mouchu.

Jenže Jane se v uších dosud rozléhá ozvěna ohlušujícího výkřiku, který ze sebe matka vyrazila, když si uvědomila, že se Georgy ze steventonské fary vytratil. Malá Jane i se sourozenci bezhlavě pobíhali po hospodářství a zoufale se jej snažili najít. Nikde po něm nebylo ani stopy a paní Austenová si vzala do hlavy, že vlezl do nezakryté studny. Každou chvíli do ní totiž házel kamínky a vyčkával, až šplouchnou o hladinu o nějakých patnáct metrů níž. Pan Austen odběhl do stodoly pro kus provazu a James ze sebe serval šaty, hotov se za bratrem vrhnout.

Naštěstí, než provaz uvázali k nedalekému dubu, přicválal na koni Henry a s sebou vezl Georgyho, který se zatoulal a urazil téměř osm kilometrů po cestě do Kempshott Park, kde mu kuchařka paní Riversové kdysi bez dovolení podstrčila makronku. Ta čtvrthodina, během níž se bratr pohřešoval, je dodnes tou nejdelší, jakou Jane prožila.

„Takový už je náš Georgy. Rád se toulá, viď?“ řekne Jane a promne bratrovi paži. Těší ji, že se paní Renaultové dostává patřičné úcty. Znovu navštívit místo činu možná nakonec nebude taková hrůza, jak se obávala. Nechápe ovšem, jaké stopy zde chtějí naleznout, když už bylo tělo odstraněno. A to Jane bere v potaz Maryino tvrzení, že madam Renaultová se ze záhrobí pokusí spojit s kýmkoli, kdo se namane.

„To já dobře znám. Pojď, Georgy. Zaskočíme do hostince Deane Gate a podíváme se, jestli paní Fletcherová napekla koláče. Tobě vždycky odloží ty nejlepší.“ Jack natáhne dlaň a prvním prstem druhé ruky nad ní načrtne kroužek.

Georgy vykulí oči. Dychtivě přikývne a znak zopakuje.

Jack smekne klobouk a do tváře se mu nahrne slabá červeň. „Hezký den vám přeju, slečno Austenová.“

Jane se dívá, jak odcházejí, velký Georgy navlečený v modročerném vlněném redingotu a menší Jack ve skrovnějším obleku z hnědé česané příze. Při pohledu na ty dva jí v hrudi vykvete bolestné roztoužení. Vybavuje si časy, kdy k sobě s Jackem nebývali takto urputně zdvořilí, kdy se jako malí proháněli ve staré chalupě paní Culhamové a na hliněné podlaze si šuškali tajemství.

když jane ve vstupní hale Deane House zpozoruje dveře do komory, stáhne se jí hrdlo. Jsou zavřené a splývají s dubovým obložením. Turecký kobereček někdo odstranil a vzduch čpí pachem octa a včelího vosku. Předsíň a pravděpodobně i vnitřek stísněné místnůstky byly důkladně vydrhnuty. Veškeré známky násilné smrti, která madam Renaultovou stihla, se rozplynuly v kbelíku s vodou.

Jane zatne zuby. Úřady k věci přistupují od základu špatně. Není divu, že si Harcourtovi přejí veškeré připomínky strašlivé události vymazat ze světa, ale pan Craven je hlupák, pokud se domnívá, že totožnost vraha vyčte z nablýskaných parket. Kdyby dosáhnout nápravy bylo tak snadné a stačilo prostě čekat, až zesnulý vše objasní, žádný zločin by nezůstal nepotrestán a proslulé záhady anglické historie by byly bez výjimky vyřešeny. S takovou by člověk předpokládal, že aspoň jedno z těch dvou princátek, která v londýnském Toweru zavraždili, dávno procitne a ze zásvětí prozradí, kde jsou jejich pozůstatky.

„Na mou duši, neznám nikoho pohlednějšího.“ Paní Twistletonová přejede prsty přes Edwinovy mramorové lokny. Jedná strojeně, jako by odříkávala shakespearovský monolog. „Do služby jsem nastoupila až po tom neštěstí. Říká se ale, že byl celý po otci, a podle mě tu podobnost skutečně je.“

„Takové věci bys vykládat neměla, Mary. Lidé by nemuseli pochopit, jak to myslíš.“