THE BURNING

Copyright © 2023 Frayed Pages, Inc.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Novotná, 2024

ISBN 978-80-284-0100-9

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

Všem, kdo se cítí ztracení,

chci pomoct najít cestu k sobě.

I just started walking and ended up at the sea

Is what I know really the ocean?

I’m still looking at a desert

Bud I’m even thistier than before

There’s endless sand and the rough wind

Or a blue desert?

I wanted to have the sea so I swallowed you up

I’m looking at the coast from here

Kim Namjoon

Jsme-li spolu, i poušť se stává mořem

If we’re together, even the desert becomes the sea

만약 우리가 함께라면, 사막도 바다가 돼

Army ♥ BTS

PROLOG

Kael

Všichni jsou ve smutečním a z té záplavy černě mě bolí oči. Už je to nějaká doba, kdy jsem se ocitl uprostřed jednobarevnýho davu. Tolik jsem si zvykl na maskáče dennodenně nošený po celý léta, že dokonce i teď, když jsem odešel od armády, podvědomě hledám důvěrně známý strakatý vzor. Někdy se mi skoro zasteskne po dobách, kdy jsem nemusel přemýšlet, co si vzít na sebe. Kolikrát si při pohledu na bundu právě donesenou z čistírny vzpomenu na uniformu ztvrdlou od zaschlýho písku a bláta po dlouhým pochodu v žáru georgijskýho slunce. Zajedu dlaní pod triko a stisknu psí známky na řetízku. Abych se uklidnil? Abych se trestal?

Nejsem z těch vojáků, co se vytahují vojenskými známkami, aby v baru dostali pití zadarmo; nosím je proto, že rád cítím těžký kov na hrudi, ten pocit mě udržuje nohama na zemi. Nejspíš je už nikdy nesundám. Ráno v kavárně jsem si všiml, jak se mi Karina kouká na krk, určitě chtěla zjistit, jestli jsem si je sundal. Odpověď bude pokaždý ne.

„Je tu trochu chladno,“ řekne máma. Pustím známky a položím si ruce zase do klína.

„Nechceš půjčit bundu?“ nabídnu jí. Zavrtí hlavou.

„Těla se musí udržovat v chladu,“ uslyším důvěrně známý hlas.

„Pořád stejnej neřád, koukám.“ Vstanu a obejmu se se Silvinem. Je o poznání hubenější, než když jsme se viděli naposledy. Čelist mu trčí jak zlosynovi z akčního filmu.

„Já už jinej nebudu,“ praští mě do ramene.

Máma se na něj nespokojeně podívá. „Mohl by sis to odpustit.“ Vrazí mu ještě větší herdu.

„Kolikrát už jsem tohle slyšel?“ Silvin obejme mámu a jí se na rtech objeví úsměv.

Vždycky se jí líbil, i když se potkali jen párkrát a on se pokaždé choval jako spratek. Svým humorem černým jako bota nás dokázal rozesmát i v nejtemnějších okamžicích života, a taky proto jsem ho měl rád.

„Tak co, chlape, jak je?“ utrousím, i když vím, že právě zažívá větší bolest než většina lidí v kostele. Tak jako naposledy já.

Odchrchlá si a mrká zarudlýma očima. Nafoukne tváře, vyfoukne vzduch a pak odpoví: „Dobrý. Já… hm… je to dobrý. I když v tuhle chvíli bych to radši roztáčel ve Vegas s nějakou pornohvězdou a jejíma prachama.“ Rozpačitě se zasměje.

„My taky, to si piš,“ zavtipkuju, opatrně, abych se ho nějak nedotkl. Někdy je lepší klouzat po povrchu a tvářit se, že nic necítíte.

„Sedneš si vedle nás? Nebo už máš místo?“ zeptám se ho.

„Tohle není koncert, Martine,“ zasměje se a jde si sednout vedle mámy.

I když skrývá hluboký smutek, Silvinův přiškrcený smích je jediným projevem radosti v celém kostele. Žal přímo kape ze stropu. Ten druh smutku, kdy vám krvácí srdce, smutek, kterýho se nezbavíte. Je na vás vidět. Tíha veškerenstva proudící žilami, těžce usazená na bedrech.

Silvin vzdychne a plnou vahou se opře v dřevěné kostelní lavici, jako by jí chtěl předat trochu své vnitřní tíhy. Tmavýma očima se dívá přímo před sebe, ztracený ve vzpomínkách, které odmítají zmizet a upírají mu jakoukoliv šanci na mír v duši. Je moc mladý na to, aby vypadal tak staře. Jak strašně zestárl od doby, kdy jsme mu říkali „Baby Face“, protože při první misi vypadal snad na patnáct. Ale teď se zdá starší než já.

Baby Face rychle zestárl toho dne, kdy se mu do tváře snesla z nebe sprška něčeho, co vypadalo jako kousky syrového tuňáka. Teprve při další explozi do mého mozku dorazila informace, že to není tuňák, že je to lidský maso. Stál jsem tak blízko, že mi na špičku vojenské boty dopadl něčí prst i se snubákem. A když se Johnson obrátil a zjistil, že už za ním nestojí Cox, jeho parťák v boji, tvář se mu úplně proměnila. V jeho očích jsem zahlédl nepatrný hasnoucí záblesk, když vytasil zbraň a pokračoval dál. Nikdy už se o Coxovi nezmínil a na jeho pohřbu nepromluvil ani slovo, když Coxova těhotná vdova plakala.

Když na to přijde, tenhle pohřeb je až děsivě podobný.

Ohlédnu se na hodiny. Není už čas začít? Chci to mít za sebou dřív, než mi opravdu dojde, co tady vlastně dělám. Všechny pohřby jsou stejný, přinejmenším ty vojenský; vlastně jsem od dětství na jiným než vojenským pohřbu nebyl. Od těch dob, kdy jsem ukončil základní výcvik, jsem jich absolvoval nejmíň deset. Desetkrát jsem oněmělý seděl v dřevěný lavici a pozoroval tváře vojáků hledících přímo před sebe, s ústy ze zvyku sevřenými do pevné linky. Pohřební síně plný dětí motajících se u nohou dospělých, dětí netušících nic o životě, nota bene o smrti. Desetkrát jsem slyšel, jak kdosi v davu propukl v pláč. Naštěstí jen polovina zesnulých vojáků byli ženáči a měli rodinu, takže to znamenalo jen pět brečících manželek, jejichž život byl rozerván na kusy.

Často jsem si říkal, kdy ty telefonáty ustanou. Kolik let bude trvat, než se přestaneme takhle scházet? Dokud z nás nebudou prošedivělí starci? Šel by Silvin na můj pohřeb, nebo půjdu na jeho pohřeb první já? Vždycky jsem na pohřby chodil, stejně jako Johnson, kterýho jsem zahlédl koutkem oka. Stanson, chovající v náručí právě narozeného syna, ten taky. Stále je u armády, ale i těch pár z nás, co už nejsme v aktivní službě, chodí pořád. Před pár měsíci jsem letěl do státu Washington kvůli klukovi, kterýho jsem sotva znal, ale Mendoza ho měl hrozně rád.

Dnes je tu víc lidí než obvykle. Vypadá to, že ten mrtvý voják byl hodně oblíbený. Nedokážu na něj pomyslet, na jeho jméno. Nedokážu to kvůli sobě ani kvůli mámě, kterou jsem vyzvedl v Riverdale a odvezl do Atlanty. Vždycky ho měla ráda. Všichni ho měli rádi.

„Ta paní, kdo to je?“ odkašle si máma a ukazuje mi ženu, kterou nepoznávám.

„Netuším, mami,“ zamumlám.

Silvinovy strašlivý oči jsou právě zavřený. Odvrátím od něj pohled.

„Tu ženskou určitě znám…,“ nedá matka pokoj.

Na pódium vystoupí muž v obleku. Přišel čas.

Přeruším ji. „Už to začíná, mami.“

Pohledem pátrám mezi lavicemi, jestli neuvidím Karinu; určitě tu je. Říkala, že přijde rovnou z kavárny. Máma vedle mě si znovu odkašle. V poslední době to dělá čím dál častěji. Kašle už skoro dva roky, možná déle. Někdy to přejde a ona je ráda, že přestala kouřit. Jindy ji trápí vlhký kašel a pak brblá, že si rovnou mohla zapálit marlborku. Hádám se s ní půlku života, od té doby, co mi bylo deset a slyšel jsem doktora říkat, že přijde o plíci, když nepřestane kouřit. Podívám se na ni a ona si tiskne na ústa papírový kapesník a kašle ještě víc. Na chvíli zavře unavený oči a pak je znovu nepřítomně upře na pódium zasypaný květinami. Rakev je zavřená, samozřejmě. Nikdo nechce, aby děti koukaly na tělo k nepoznání.

Sakra, musím toho nechat. Proseděl jsem spoustu hodin u doktorů, jejichž úkolem bylo dát mě do pořádku, takže by člověk řekl, že tyhle myšlenky budu líp zvládat. Nefunguje to; techniky, co nás učí, jsou na nic. Temnota se mě umíněně drží dál. Možná bych měl chtít po vládě, aby mi vrátila prachy za všechny ty terapie? Zaplatili mi péči, to jo, ale bylo to k něčemu? Evidentně ne. Ani u Silvina, ani u mě, ani u těla v rakvi na pódiu.

Zkuste počítat, doporučovali mi, když se moje myšlenky ubíraly tímhle směrem.

Počítejte a myslete na něco, co vám dělá radost nebo přináší klid. Na zemi pod svýma nohama, myslete na to, že teď jste v bezpečí, hučel do mě terapeut.

Když hledám klid, myslím na ni. Od chvíle, kdy jsem ji poznal. Trvá to jen tak dlouho, dokud se nedostaví realita a já se chci trestat za to, že ona už se v mém životě nevyskytuje, a pak se propadám do temnoty ještě hlouběji.

Zpytování vlastní duše nemám šanci dokončit.

„Prosím, posaďte se, můžeme začít.“ Hlas ředitele pohřebního ústavu zní procítěně. Nejspíš to říká několikrát týdně.

Místnost se ztiší a smuteční obřad začíná.

Po obřadu zůstaneme sedět, zatímco někteří se staví do fronty k poslednímu rozloučení s nebožtíkem. Silvin zachytí můj pohled a ukáže nahoru, jako by se mi pokoušel něco naznačit. Zvednu hlavu a někdo mi poklepá na rameno. Lhal bych, kdybych nepřiznal, že jsem na okamžik zadoufal, že je to Karina. I když vím jistě, že se to nepotvrdí.

A samozřejmě to není ona. Je to Gloria, stojí za mnou v černých šatech s našitými bílými kvítky. Myslím, že v těch šatech jsem ji viděl na všech deseti pohřbech. Celý dnešek stál za všechny prachy, od setkání s Karinou v kavárně dneska ráno, setkání se Silvinem, přes to, že mi někdo vyfoukl ten super čtyřpokojový byt kousek od základny – a k tomu všemu Gloria. Musím myslet na jejího manžela. Pořád jsem se ještě nesmířil s tím, jak to s ním dopadlo. Je to mnohem těžší než cokoliv, co jsem kdy v životě udělal.

„Ahoj, Glorie.“ Vstanu v lavici a obejmu ji.

Gloria mi vrátí objetí, pustí mě, a pak mě obejme znovu.

„Jak se máš? Dělala jsem si o tebe starosti. Vůbec mi nebereš telefon,“ nakrabatí ustaraně obličej. „Prevíte,“ podívá se mi přímo do očí.

„Nevím, kam dřív skočit, a víš, jak nerad telefonuju.“

Zakoulí tmavýma očima. „Děckám taky chybíš, víš to? Pořád se na tebe vyptávají.“

Děti. Hrdlem mi stoupá nakyslá pachuť výčitek.

„Taky se mi po nich stýská.“ Sklopím oči k jejím nohám, kde bývá obvykle nalepený ten nejmladší. „Tak já se někdy ozvu, jsem fakt moula,“ opáčím s úsměvem. Kývne a tváří se o něco míň vyčítavě.

„To si teda piš,“ souhlasí a přitom se směje. „Strejda Moula by se mohl přemoct a občas děckám zavolat.“ Důkladně si mě prohlíží. „Já tě napřed ani nepoznala. Kvůli tomuhle.“ Dlaněmi mi přejede po strništi na bradě.

„No jo. To víš, jsem na svobodě, tak si dělám, co chci.“

„Jsem ráda. Je fajn tě zase vidět. I když zrovna na takovém místě. A ty…“ Podívá se na mámu a máma, aniž by přerušila hovor s nějakou svou známou, Glorii obejme a políbí ji na tvář.

„Karina vypadá skvěle.“ Gloria našpulí rty a zahledí se mi do očí. „Vždycky vypadá skvěle, ale teď…“

Odmlčí se a já uhnu pohledem.

„Vypadá šťastně. Fakt že jo.“ Usmívá se.

Gloria měla Karinu vždycky ráda a doneslo se mi, že se pořád kamarádí; drby se ke mně dostanou i teď, když jsem se odstěhoval daleko od základny.

Šťastně?

Dneska ráno nemohla vypadat míň šťastně, ale třeba to bylo tím, že se chovala odtažitě. Ne že bych si to nezasloužil.

Pohledem přelétnu prostor kostela, jestli nezahlédnu Karininy vlasy. Má je zase hnědý. „Odstín přesně mezi kaštanovou a čokoládovou,“ jak mě kdysi poučila. Její oblíbená barva, když se cítí v pohodě. Barvit si vlasy podle duševního rozpoložení, to byl takový její rituál. A další drobnosti, kterými se snažila získat nad sebou kontrolu přestrojenou za štěstí.

„Jo. Jsem rád, že je šťastná,“ přitakám. „Ráno jsme se viděli.“ Ani nemusí říkat, že to ví. Vidím, že to na ni neudělalo žádný dojem.

„Děti jsou tu s tebou?“ změním téma. Znovu protočí panenky a zavrtí hlavou.

„Ne. Zůstaly s mámou v Benningu. Řekla jsem si, že už těch pohřbů na ně bylo dost.“

„To asi na nás na všechny.“

„Máš recht.“

Přistoupí k nám nějaká paní a obejme Glorii. Zřejmě se znají a začnou si vykládat. Máma je stále pohroužena do hovoru se známou, a tak se jdu zase podívat po Karině. Jak to, že jsem ji ještě nezahlédl? Kostel přece není tak velký. Ale Karina je mistr kamufláže, dokáže být neviditelná uprostřed davu.

Zatímco se zaobírám úvahami o Karině, z šumu zdravících se a kondolujících návštěvníků ke mně pronikne mámin hlas.

„Mikaeli, jak že se jmenuje ta škola, kam chce jít tvoje sestra?“ zeptá se a tváří se bezradně, přestože jsme to probírali už stokrát.

„MIT,“ odpovím ženě, se kterou se baví – je to Lawsonova máma. Určitě je lepším člověkem než její syn, ovšem k tomu není potřeba žádného úsilí. Po posledních několika letech a dvou misích v Afghánistánu znám Lawsona líp než jeho vlastní matka. Snad nikde k sobě lidi nemají tak blízko jako ve válce, tedy kromě smrti. Což jsou v mém případě neoddělitelné věci.

„No jasně. MIT. Ona je letos nejlepší ve třídě a loni taky byla. Ještě si dva roky počká, ale byli by blázni, kdyby ji nepřijali.“ Máminy černé vlasy vyklouznou ze spony, co obvykle nosí. Kudrny, které jsem jí pomáhal nakulmovat, se uvolní. Zvednu ruku, abych jí odhrnul vlasy z tváře. V duchu se mi vybaví vzpomínka na Karinu, když se smála mým prstům popáleným od kulmy. Tenkrát jsem pochopil, že je to nejhodnější, nejobětavější člověk, protože se nabídla, že mě naučí, jak mámě nakulmovat vlasy, když jsme si všimli máminých popálených rukou. Mámě se někdy ráno tak třásly ruce, že si nedokázala vlasy natočit sama, ale umíněně odmítala požádat o pomoc.

Nejezdím domů tak často, jak bych měl, ovšem když přijedu a nakulmuju mámě vlasy, udělá jí to ohromnou radost. Prý ze mě jednou bude dobrý táta, říká. Karina to taky říkala a v očích měla takový věštecký výraz. Jak to vypadá, do budoucnosti nevidí, a stejně tak ani máma, protože pořád doufá, že se ode mě dočká vnoučat, co ponesou jméno naší rodiny. Tak to ani náhodou. Nedopustím, aby svět trpěl pokračovateli mých genů.

S povzdychem sáhnu do kapsy pro mobil a ze zvyku zkontroluju zprávy, mezitím koukám kolem sebe. Už tu není tak plno, takže Karinu bych mohl snáze najít. Ale buď tu není, nebo se vynoří z nějakého kouta, kde se schovávala. Tedy pokud nevyklouzla ven, a jak ji znám, je to docela možný…

„Tak jsem tady, Dory.“

Tichý Karinin hlas mi způsobí šok a zároveň mě zalije úleva.

„Tady jsi. Všichni o tobě mluví a teď tě máme,“ prohlásí máma.

Karina svraští obočí a zavrtí hlavou. „Lidi toho napovídají.“

Ústa se jí zvlní úsměvem, ovine paži mámě kolem ramenou, sáhne jí do vlasů a rozepne sponu. Něžnými prsty smotá pramen vlasů a znovu je hezky sepne tak, jak to já nikdy nedokážu. Za tu dobu jejich vztah urazil dlouhou cestu. Hodně mě trápí svědomí, že od tý doby, co se stala ta věc, se Karina v mámině životě nevyskytuje. Máma už autem nejezdí a na rozdíl od Glorie, která těch deset minut za Karinou dojede, máma za volant nikdy nesedne. Tedy bez obav. Seznam neodpustitelných chyb, kterých jsem se vůči ní za posledních pár let dopustil, pořád roste. A to i přesto, že každý žijeme svůj život.

„Nechceš jít ven?“ zeptá se Karina mámy. „Začíná tu být trochu nedýchatelno.“ V zelených očích se jí odráží vitrážový kostelní okno.

Máma následuje Karinu a obě se po mně ohlédnou, když zůstanu stát.

„Co ty?“ osloví mě svorně.

„Mám jít s vámi?“ pohlédnu na Karinu.

Vrátí mi pohled, lehce pootevře rty, ale nic neřekne.

Zamíříme k východu a v tu chvíli mi v ruce zavibruje mobil. Chci odpovědět a zachytím Karinin pohled. Div mobil neprobodne očima, je to její největší nepřítel. Čeká, že to jako vždycky zvednu, a tak hovor ignoruju a nespouštím z ní pohled. Olízne si rty, v očích má překvapení a výraz vítězství. Beztak volal jen nějaký dodavatel.

„Jdeme?“ prohodím ve snaze udržet si pozici v její hře. Kývne a za doprovodu zvonů na věži nás vyvede z kostela.

KAPITOLA PRVNÍ

Před dvěma lety

Kael

Řev motoru se rozléhal tmavou ulicí, a když už jsem odjel dost daleko, že mě nemohla vidět, začal jsem bušit rukama do volantu. O pár bloků dál jsem zpomalil, zastavil na štěrkový krajnici a vypotácel se z auta. Déšť nemilosrdně smáčel zemi a já zíral do tmy a neviděl dál než na tři metry před sebe. Od chvíle, kdy jsem opustil Karinu před jejím domem, uplynulo sotva pár minut, ale tížila mě vina, jako by to bylo třicet.

Sáhl jsem po mobilu a jako prvnímu zavolal Austinovi. Ruce se mi neovladatelně třásly, a než to zvedl, telefon byl celý mokrý od deště.

„Čau, chlape – co se děje?“ slyšel jsem jeho nenucený hlas. Okamžitě mě to vytočilo. I když jsem věděl, že jsme oba udělali správnou věc, potřeboval jsem být na někoho naštvaný. V pozadí jsem slyšel ženský hlasy a muziku.

„Tvoje ségra se to domákla,“ oznámil jsem mu suše.

Ticho.

„Co se domákla?“ nechápal. Přece nemůže být tak natvrdlý. Jasně že chápe, jen ho to vyděsilo.

„Kde teď jsi?“ vyhrkl jsem netrpělivě.

Odmlčel se a zhluboka se nadechl: „U Mendozy. Jak to myslíš, že se to domákla? Není to, jak si myslím, že ne?“

„Je to přesně tak. Teď stojím u silnice a nevolám ti, abych ti dal echo, ale protože tvoje sestra je totálně zničená a nejspíš se ti brzo ozve.“

„Tys jí to vykecal? Přece jsme se…“

Neovládl jsem se a praštil pěstí do kapoty. „Na tom hovno záleží, kdo jí to řekl. Teď je důležitý, co s tím chceš dělat!“

„Vždyť ani nemám auto, co můžu dělat?“

„Jsi nalitej?“

„Ne…,“ zalhal. „Jo, teda chci říct, že nejsem střízlivý. Já fakt nečekal, že se to takhle brzy provalí, a neztřískal jsem se proto, abys to za mě musel řešit ty. Co zavolat Elodie? Měla by být doma…“

Uťal jsem hovor dřív, než ho napadne další blbost.

Déšť si vybral pauzu, dostatečně dlouhou, abych zauvažoval, jestli mám jet zpátky a poprosit Karinu o odpuštění, vysvětlit jí, proč jsem to udělal. Představil jsem si ji, jak doma sedí sama potmě v kuchyni a cítí se strašně zrazená, a jako bych najednou nesl na ramenou tíhu celého světa. Když jsme se potkali, rozhodl jsem se, že se o ni co nejlíp postarám, aby byl její život lepší, snazší, ale nakonec jsem všechno podělal.

Pomohl jsem jejímu bráchovi se vstupem do armády dřív, než si stačil zničit život. Tuhle oběť Karina možná bude chvíli pociťovat jako zradu, ale nakonec, když její brácha zůstane naživu a nepřestane dýchat, pochopí, že tohle je důležitější než cokoliv jiného. A možná, až uplyne rok, bude na něj hrdá, místo toho, aby ho oplakávala. Na mě si za pár měsíců možná ani nevzpomene. Zasloužila si to, i když já si ji nezasloužím. Navždy zůstane v mých myšlenkách, ale copak láska neznamená obětování? Nevím – do tý doby jsem nikoho nemiloval, ale podle svýho mínění jsem udělal dobře. Bylo mi hrozně, fakt jsem měl ale pocit, že je to správný.

Kéž by tak Elodie byla doma, aby ji mohla utěšit. Mohl bych jí zavolat, napadlo mě, ale nechtěl jsem přiznat, co jsem provedl. V poslední době se Elodie s Karininým bráchou dost sblížila, takže počítám, že na mě bude naštvaná i ona. Vykašlal jsem se na to, sedl zpátky za volant a rozjel se k Mendozovi. Mendoza to nevyřeší, ale flaška tequily možná jo.

V Mendozově domě se svítilo úplně všude. Ve všech ostatních barácích bylo zhasnuto a všude panoval klid. Zaparkoval jsem na příjezdový cestě hned za jeho dodávkou a před vystoupením se pořádně nadechl. Jestli se to všechno ještě víc podělá, už sem nebudu moct chodit. Pak už se budeme vídat nejspíš jen na pohřbech a svatbách, nebo možná nikdy. Tak to v životě vojáka chodí: pojí vás nerozlučné pouto, ale jakmile opustíte armádu, vrátíte se, odkud jste přišli, a nikdy se neohlédnete zpátky. Tedy, ohlížíte se pořád, ale fyzicky se už nikdy nevrátíte.

Ještě dřív, než jsem ho uviděl, uslyšel jsem jeho hlas.

„Tvůj auťák dělá čím dál větší randál. Je slyšet pořádnej kus od baráku.“ Poplácal mě po ramenou na přivítanou.

„Jé, ty jsi tady!“ objala mě Gloria. „Co se to děje, sakra, jsi celý mokrý.“

Přinutil jsem se k úsměvu. Co tady dělám, uvědomil jsem si najednou. V tuhle chvíli si nezasloužím útěchu přátel, když vím, že Karině se žádné útěchy nedostane. Vyprostil jsem se z Gloriina objetí a snažil se vymyslet výmluvu k odchodu, ačkoliv jsem právě dorazil.

Obývákem se rozlehl Fisherův hlas. „Jóóó,“ zablábolil.

Rozvaloval se na bílé pohovce, ruce doširoka rozložený po opěradle. Sotva udržel víčka.

„Kolik jsi toho vychlastal?“ Zamířil jsem k němu.

Uchechtl se a naklonil hlavu. Tak moc se podobal Karině, až se mi chtělo zvracet.

„Ale ne, já nepil.“ Kývl směrem k Mendozovi a Glorii, kteří si právě nepokrytě projevovali lásku.

Mendoza políbil Glorii na čelo. „Co přišel, ničeho se nenapil. Ale v něčem jede, na to vem jed.“

Gloria zakoulela očima a vrhla na Fischera káravý pohled. Fischer se usmál a vytáhl krk. Byl sjetý, to bylo jasné. „Na čem jedeš?“ Drcnul jsem ho do ramene a on povolil jako sulc.

„Takhle ho sem přivezli nějací vojáci, ale neznám je. Myslím, že si od nich koupil nějaký prášky.“

„Už zase?“ zaúpěl jsem. Ten hajzl mě fakt přivede k šílenství.

Kleknul jsem si před ním a v odrazu okna za Fischerem viděl, jak Gloria s Mendozou opouštějí místnost. Z kapsy Fischerových tepláků čouhal cípek plastikového sáčku. Vytáhl jsem ho, i když se mi v tom snažil zabránit, jenže měl pomalé reflexy. Strčil jsem mu pytlík před obličej a uvnitř se roztančily podlouhlé bílé pilulky a stopy bílého prášku.

„Tohle svinstvo už si dlouho dopřávat nebudeš. Budou tě pravidelně testovat, a když neprojdeš, vykopnou tě, nebo půjdeš do basy.“

„Já vím, já vím. Jen jsem chtěl oslavit poslední večer,“ skučel. V hlase měl takový smutek, že jsem s ním skoro soucítil. Skoro.

„Tvoje ségra je teď úplně na dně a ty ses sjel jak prase a všechno je ti u prdele.“

Zavřel oči. „Jsi tu taky. Nejsi s ní.“

„Nechtěla mě tam,“ bránil jsem se.

Tenhle nezodpovědný kus kreténa se zfetuje do bezvědomí a já se na to musím dívat. Bylo to tak nefér, fakt k vzteku. V takových chvílích jsem si přál, abych mohl Karině ukázat, proč jsem jejímu bráchovi pomohl narukovat, proč je jeho život v nebezpečí a proč tohle všechno kvůli ní dělám, i když jí to možná ještě nedošlo.

„Ty a já jsme ti poslední, s kým by teď zrovna chtěla být.“ Hlas se mu vytrácel, z očí zbyly jen zarudlé škvírky. „Možná někdy. Hele, já vím, že vždycky všechno poseru, ale dneska mě prostě nech a nesnaž se mě napravit. Buď tý dobroty.“ Za jeho opileckým blábolením jsem slyšel zoufalství.

Už jsem neřekl ani slovo a Fisherovi padla hlava na stranu. Jen jsem seděl, koukal na něj a doufal, že dělám správnou věc. Zatímco spal – nebo upadl do bezvědomí – díval jsem se, jak venku prší, a Gloria s Mendozou už se do pokoje nevrátili.

KAPITOLA DRUHÁ

„Čí je to jídlo?“ Mrskl jsem se špinavou miskou do překypujícího dřezu.

Nikdo neodpovídal a ani jsem nevěděl, jestli je kromě mě ještě někdo doma. V obyčejně čistém dřezu se vršily hromady nádobí pokrytého zaschlou špínou. Na lince flašky od piva, prázdný i nedopitý, zmuchlaný pytlíky od brambůrků, rozlámaný kousky nudlí z instantních polévek a pytlíčky s příchutěmi s utrženým růžkem, rozsypané koření na kuře. Už pár týdnů jde všechno do háje. Vždycky jsem se snažil mít doma jakž takž pořádek, ale v poslední době mi to bylo úplně volný. Zuby jsem roztrhl další instantní polívku a odstrčil hromadu obalů od donáškovýho jídla. Moc dobře jsem věděl, že koš je jen metr ode mě, ale to bylo jedno. Poslední dobou bylo všechno jedno.

Napustil jsem do misky vodu a vložil do ní nudle tak, aby byly ponořené, a pak jsem večeři strčil do mikrovlnky. Na instantních polívkách jsem vyrostl, deset centů za balíček. Většinou jsem se neobtěžoval s vařením a jen jsem nasypal syrové nudle do uzavíratelného sáčku, přidal tam koření z pytlíčku a šel do školy. Víc času jsem strávil s přípravou oběda pro ségru, když ji přestalo bavit stát ve frontě na „oběd zdarma“. Udělal bych pro ni cokoliv, protože ona byla mozkem rodiny a potřebovala palivo víc než já. Máma měla dvě zaměstnání a nemohli jsme si dovolit takový luxus jako jiný rodiny. Časově náročná příprava oběda, úhledné balíčky obsahující veškerý součásti správný výživy, lístečky s vlastnoručním přáním hezkého dne, drahý limonády a brambůrky z reklamy… Nic z toho jsme neměli, ale měli jsme mámu, která vstávala před kuropěním a sotva se stihla najíst před večerní šichtou.

Kdysi jsem to bral jako příkoří a toužil jsem po privilegovaném životě dětí, co jsem vídal v televizi nebo na fotbalových mejdanech na bohatých bílých školách. Vzhledem k tomu, že mě považovali za nadanýho fotbalistu, měl jsem příležitost stýkat se s dětmi z bohatých předměstích Atlanty. Zvali mě do velikých domů s bazény a jednou mi jeden dobrák věnoval fungl nový tenisky Jordan jen proto, že už jedny takový měl. Mohl jsem to považovat za ponižující, ale bylo mi to jedno, protože jsem věděl, že ty boty můžu prodat a za prachy koupit sestře novou školní uniformu a vzít ji do kina. Nový auta a senzační nový tenisky Nike, ale nikdo z nich neměl páru o tom, co je to obětovat se. Nikdo z nich nevěděl, jaký to je makat do úmoru, aby to všechno měli, a o to víc jsem si mámy vážil. I když nemohla přijít na můj zápas, protože musela být v práci, byla to její zásluha, že můžu hrát fotbal, to jsem si dobře uvědomoval. Teď se mi do myšlenek přimotala Karina. To jsem na ní obdivoval: jak dokázala tvrdě pracovat, aby získala, po čem touží. Klidně si mohla říct o pomoc tátovi, ale neudělala to. Když se něco rozbilo, spravila to. Byla pyšná na to, že si vlastníma rukama vydělala na všechny věci, co má, doslova, a proto jsem s ní cítil sounáležitost, protože víc než kdo jiný dokážu ocenit, že si na věci někdo vydělá vlastní prací.

Důvěrně známá vůně nudlový polívky ve mně vyvolala touhu zavolat mámě nebo sestře, ale věděl jsem, že zrovna nejsem v nejlepším rozpoložení a ony mají na práci důležitější věci než poslouchat v telefonu moje kecy a lži, jak se mám skvěle.

Soukal jsem do sebe nudle a vtom jsem slyšel otevírání vstupních dveří. Znal jsem všechny zvuky v domě, ve všech domech.

„Hej! Jsi doma?“ rozlehl se bytem Fischerův hlas a odrážel se od jedné stěny k druhé.

Vešel do kuchyně dřív, než jsem se obtěžoval ozvat. Tvář měl flekatou a světlé vlasy rozcuchané. Pod jindy jasnýma očima měl černé kruhy.

„No, ty vypadáš,“ zavrčel jsem.

Kývl: „Jo, vypadám pod obraz.“

„Skvělý.“

Fischer si spodkem trička otřel obličej. „Jsem úplně vyřízenej. Na přijímači to se mnou šlehne.“ Sklopil hlavu a položil si ji na pult.

Za dva měsíce ho čekal nástup a před týdnem se rozhodl, že se musí dostat do formy.

„Jasně, a drogy ti fakt pomůžou,“ připomněl jsem mu.

Zavrtěl hlavou. „To by ses divil,“ usmál se ironicky a jeho úsměv vypadal kouzelně, i když šlo o vážnou věc.

„Už jsi mluvil se ségrou?“

Zaúpěl: „Ptáš se mě na to každej den.“

„Tak mluvil?“ šťouchl jsem ho lžící do zpocené paže. „Hm?“

Zakroutil hlavou a zaskučel: „To je jako mít dva nesnesitelný sourozence naráz.“

„Přesně tak. Od té doby, co přišla na to, že jsi narukoval, ji úplně zazdíváš.“

Záviděl jsem mu, že o něj má Karina takovou starost. Mně od toho večera ani jednou nezavolala, neposlala textovku. Každou chvíli jsem se koukl na její stránky na Instagramu a první týden to normálně šlo, ale pak si mě zablokovala. Říkal jsem si, jestli jsem třeba náhodou na něco nekliknul a neprozradil se, že ji sleduju, nebo jen prostě nechtěla riskovat, že na sebe narazíme.

„Tak jo, nebo ne?“

Zavrtěl hlavou. „Je to den ode dne horší. Teď zrovna nemám chuť jí chodit na oči.“

„Napadlo tě vůbec, jak se asi cítí?“ Odložil jsem misku na hromadu špinavýho nádobí a Fischer se ke mně naklonil. „Fakt by to bylo lepší. Když jí vysvětlíš, proč jsi to udělal, měla by určitě víc pochopení. Ona pro tebe chce jen to nejlepší, fakt. Musí se hrozně trápit, když ses jí tak dlouho neozval.“

„Co je ti po tom, jak se cítí? Tys jí taky ublížil, takže mě neser s těma kecama, jak je nešťastná, když má zlomený srdce hlavně kvůli tobě, ne kvůli mně.“

Při jeho slovech jsem cítil, jak se prázdné místo v mé hrudi zvětšuje. Neměl pravdu, jenomže poslední dva týdny jsem se fakt užíral myšlenkami, že jsem jí ublížil a zradil její důvěru.

„Tohle není soutěž, kdo z nás je horší. Oba jsme to podělali, ale ty jsi její brácha, její dvojče, a já jsem jen chlápek, se kterým trochu chodila a kterýho teď nenávidí.“

Vztyčil se v celé své výši. „Kecy. Víš dobře, že nejsi jen nějaký chlápek. Měli jsme jí to říct a máš pravdu, to já za ní budu muset jít a vyžrat si to, zatímco ty si brzo utečeš do Atlanty. To já se budu muset dívat na její zklamanou tvář a ty už ji nikdy neuvidíš.“

Popadl jsem ho za tričko a přitáhl si ho k sobě. Vyvalil zelené oči a rozhodil ruce.

„Promiň. Sakra. Promiň, Martine. Prostě je mi z toho nanic a nejradši bych to hodil na tebe. Zítra za ní půjdu. Stejně myslím, že už se jí nedokážu vyhýbat. Je to den ode dne horší.“ Vzdychl a já ho pustil.

„Hele, a myslíš, že je dobrý nápad objevit se u ní jen tak bez varování?“

„Když jí zavolám, bude třeba v práci nebo mi to nevezme. Pořád mi psala textovky a teď je mi blbý omlouvat se po telefonu. Prostě si to musím vyžrat.“ Hlas se mu třásl a věděl jsem, že i když se tváří, jako by se nic nedělo, dělo se hodně a opravdu ho trápilo, že ji zklamal. Byli jsme na tom úplně stejně.

Možná si o sobě moc myslím, měl jsem však pocit, že znám Karinu víc než on, což samozřejmě nebyla pravda, ale cítil jsem něco jako uspokojení. Jako že ten čas, co jsem s ní strávil, nebyl jen sen, nebyl promarněný. A je dobrý, že jsem to zažil alespoň jedinkrát za svůj ubohý život než nikdy, a protože lidi jako já nečeká v životě happy end, spokojil bych se i s tímhle málem. Karina mi dala příležitost a já zkusil štěstí, jenomže jsem tu příležitost promrhal a teď mi nezbylo než se s tím smířit. A že se tu pořád motal její brácha, mi ani trochu nepomohlo na ni zapomenout, a právě proto jsem se mu rozhodl pomáhat. Nedokázal jsem pomoct jí, takže když pomůžu jemu, třeba aspoň trochu napravím svoje hříchy?

Musel jsem se naučit líp ovládat svůj vztek a věděl jsem, že ten vztek není namířen proti Fischerovi, stejně jako jeho hněv nebyl určen mně. Oba jsme nenáviděli sami sebe. Tohle jsme měli společný.

KAPITOLA TŘETÍ

Karina

Bim-bam. U dveří našeho masážního salonu někdo zazvonil a já se vymrštila ze židle na kolečkách, na které jsem se lenivě otáčela dokola. Už skoro hodinu nepřišel žádný zákazník a nikdo nebyl ani objednaný, takže jsem měla salon na starost sama. Utřela jsem prach, vyluxovala a do každé místnosti doplnila masážní oleje. Jinak jsem doslova neměla nic na práci, kromě prohlížení mobilu, a tomu jsem se snažila vyhnout. Jako obvykle jsem vyťukala Kaelovo jméno a jako obvykle nenašla vůbec nic nového. Dokonale se z mého života vypařil. Bez omluvy, bez sebemenšího pokusu o vysvětlení. Nic. Dvakrát jsem ho zablokovala a zase odblokovala a odhodila mobil na stůl. Dveře se rázně otevřely a vešel potenciální zákazník, aby mě zbavil nudy. Muž, který přistoupil k pultu, měl čelist mohutnou jako pitbul a nad zapadlýma tmavýma očima tmavé vlasy a čepici s emblémem státu Alabama. Byl vysoký, ukrutně vysoký.

„Dobrý den, přejete si?“ oslovila jsem ho a koukla na nástěnné hodiny a potom skleněnými dveřmi za ním ven. Byla tma a měla jsem nahnáno. Poslední dobou jsem nerada zůstávala v salonu sama. Nedokážu to vysvětlit, ale posledních pár týdnů jsem měla takový ten tísnivý pocit kolem žaludku, kdy člověka obchází hrůza. Nedokázala jsem myslet na nic než na bráchu, jak nastupuje do přijímače a jak na něj řvou velitelé při výcviku. V duchu jsem viděla, jak mu holí hlavu, jak v maskáčích dělá kliky a překonává překážky pod spalujícím sluncem. Pronásledovaly mě představy, jak někde na druhém konci světa kličkuje mezi nastraženými výbušninami a uhýbá před nepřátelskými střelami, a propadala se do chaosu.

Když na mě ten chlápek promluvil, duchem jsem byla na úplně jiné planetě. Začínala jsem být tak odtržená od normálního života, že jsem si nebyla jistá, jestli vůbec budu s to poskytnout zákazníkům náležité služby.

„Máte volno?“ zeptal se chraplavě.

Žaludek se mi sevřel potřetí.

„Ehm…“ Chtělo se mi říct ne, že máme na celý večer rezervace, ale fakt jsem potřebovala prachy a příští týden přijde účet za elektřinu. A ten muž se netvářil, že by mě chtěl zamordovat. Nevěděl, že tu jsem sama, a to bylo dobře.

Kéž bych nemusela uvažovat tímhle způsobem; jasně, jsem víc paranoidní než většina lidí, ale prostě jsem věděla, že jako ženě mi stále hrozí nebezpečí.

„Jo… o jakou službu byste měl zájem?“ Ukázala jsem na vývěsku s nabídkou poskytovaných služeb.

Laminované tabule byly staré, v rozích se kroutily a ceny načmárané Maliným škrabopisem byly už za tu dobu sotva čitelné. Co chvíli jsem se je pokoušela fixem opravit, protože Mali to bylo absolutně fuk. Vždycky, když jsem se nabídla, že ráda vyrobím nové tabule, jen zvedla oči ke stropu na znamení, že mám zbytečnou péči.

„Nutně potřebuju masáž. Tak na hodinku? Mám záda úplně v hajzlu,“ třel si horní část kyčle a celý se kroutil.

„Ano, je to možné. Jste tu poprvé, že?“ Znala jsem všechny pravidelné klienty, svoje i kolegyň.

Kývl a já před něj přisunula formulář pro nové klienty. Měl špinavé nehty a ruce tak suché, že mu kolem bělavých kloubů praskala kůže. V obličeji vypadal mladší než podle rukou, ale nedokázala jsem určit, kolik mu může být, ani když jsem se mu podívala přímo do skoro černých očí. Poznala jsem, že těžce pracuje a je buď z Alabamy, nebo je prostě jen příznivcem alabamského fotbalového týmu.

Zatímco vyplňoval formuláře, vytáhla jsem z kapsy mobil a nenápadně ho zkontrolovala. Hned jak jsem odemkla obrazovku, vyskočila na mě notifikace z Instagramu: dva noví sledující a tři lajky mého posledního postu, obrázku pampelišky vykukující mezi stébly trávy. Dva sledující, no tohle? S třemi stovkami sledujících a dvaceti lajky u některých fotek už ze mě mohla být influencerka. Náhodou, moje fotka nehtů na pozadí židličky si vysloužila stovky lajků, takže asi není tak těžké na lidi na internetu zapůsobit.

„Hotovo,“ přerušil příchozí moje zasnění o tom, jak se ke mně hrnou stovky tisíc dolarů za to, že umístím někam na síť esteticky příjemné fotky.

„Díky…,“ mrkla jsem na jméno, „Thomasi. Až budete připravený, jsem vám k dispozici.“

Jen kývl a já ho zavedla do masérny. Když jsme vešli do malé místnosti, připadal mi ještě větší. Tak velký, že jsem musela zaklánět hlavu, když jsem s ním mluvila. Pustila jsem muziku a obešla lehátko, abych zapálila další svíčku na poličce.

„Kromě bolestí v dolní části zad, máte problémy ještě s něčím, s čím bych vám mohla pomoct?“

„S hlavou,“ prohlásil a já nepochopila, jestli si dělá legraci.

Maličko se usmál a s dolíčky ve tvářích vypadal mnohem méně vražedně.

„Bohužel za to nejsem placená, takže ještě něco jiného?“ vrátila jsem mu úsměv a on zavrtěl hlavou. Už jsem se ho vůbec nebála.

„A jaký druh masáže byste si přál? Švédskou, thajskou? Lehkou, středně silnou nebo hloubkovou?“

Zatvářil se zmateně. „Nevím, jaký je v tom rozdíl, ale tak třeba středně silnou. Nikdy jsem na masáži nebyl.“

V duchu jsem zaúpěla. Buď z něho udělám pravidelného zákazníka, nebo ho při první zkušenosti odradím. Tohle jsem nesnášela. Byl to sice můj boj, ale stejně mě to rozčilovalo. Proč si to vždycky tak komplikuju? Bylo to tak vyčerpávající.

„Tak fajn,“ přinutila jsem se k úsměvu. „Teď vás na chvilku opustím a vy si odložte, jak vám to bude příjemné, osobní věci si dejte tady do košíčku. Až budete hotov, lehnete si na lůžko a můžete se zakrýt prostěradlem a dekou, já se tak za dvě minutky vrátím. Nemusíte spěchat.“

Vyšla jsem z místnosti a zatáhla za sebou závěs. Najednou jsem znovu koukala do mobilu a četla svoji poslední jednostrannou konverzaci s Austinem. Tři odeslané zprávy kde jsi? a další jestli má být někdo tak naštvaný, že neodpovídá na zprávy, tak bych to měla být já, a stále žádná odpověď. Se svým bráchou dvojčetem jsme se mockrát poškorpili a kolikrát jsme spolu nemluvili celé týdny, ale tohle bylo něco jiného. Provedl něco, co, jak dobře věděl, způsobí obrovskou trhlinu v našem vztahu, a choval se, jako by ho to absolutně nezajímalo. Nebral telefon, neodpovídal na zprávy. Totálně mě zazdil. Tohle už fakt přehnal.

Teď se z něho stal lhář – ne jenom kluk, který si někdy přibarvuje realitu, aby od rodičů nebo od holky dostal, co chce. Teď byl muž, který mi lže a přihlásil se do armády, a k tomu mu dopomohl Kael. Kael, na něhož jsem si měla dát větší pozor, a ne mu slepě důvěřovat. Ale samozřejmě, že mě okouzlil, jak si to naplánoval, a já jsem se nechala zneužít ve hře, kterou sehrál s mým tátou. V intrikánské hře, o jejíž komplikovanosti jsem neměla tušení. Rolovala jsem ve zprávách až k místu, kdy mi Austin psal, že je na cestě ze Severní Karolíny z krátkodobého pobytu u našeho strašidelného strýčka. Od té doby se toho tolik změnilo, že jsem si připadala jako v úplně jiné realitě.

„Haló? Paní?“ Hlas mě vyděsil a skoro jsem v chodbičce nadskočila, než jsem se vrátila do přítomnosti.

„Sakra,“ mumlala jsem si. Jak dlouho tu stojím? Neměla jsem tušení.

„Už jdu!“ vypískla jsem místo toho, abych dělala, že takhle dlouho čekat je normální.

Odhrnula jsem závěs a spěchala k novému klientovi, jehož jsem tak zanedbala a který se určitě znovu nevrátí kvůli tomu, aby mě zavraždil, a už vůbec ne kvůli další masáži.

„Je podložka hlavy v pořádku? Leží se vám pohodlně?“

Kývl a já zakryla prostěradlem jeho záda a začala jsem. Zatímco jsem dlaněmi přejížděla po jeho lopatkách, v duchu jsem zabloudila z místnosti dál do chodby a dveřmi ven, na to místo, kam má mysl v poslední době vždycky zamířila.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Domů jsem dorazila chvilku po desáté. Thomas, můj nový klient, byl toho dne poslední. Objednal se u mě znovu za dva týdny a já děkovala hvězdám, že neodcházel nespokojený. Hodina rychle uběhla a za tu dobu mi hlavou běžel celý život, přesto když jsem dojela domů, čas ukapával pomalu jako med. Elodie spala na gauči, když jsem přišla, a tak jsem vypnula televizi, sedla si do křesla a koukala do setmělého obýváku. Kdysi jsem se hrozně bála tmy a někdy jsem do postele skočila z rozběhu, aby mě snad nechytilo něco, co by se mohlo číhat pod postelí. Teď už jsem se nebála ani duchů, ani toho chlápka schovaného pod postýlkou holčičky ze strašidelného filmu, co mě děsil celou pubertu, ale ten děsivý pocit se neztratil úplně. Život jsem trávila s duchy, ať už živými, nebo neživými.

Elodie stále ležela na gauči a tvrdě spala. Byla jsem ráda, protože v posledních týdnech jsem se všemožně snažila vyhýbat rozhovorům o všech svých katastrofách. Ale docela by mě zajímalo, jak to pokračuje s jejím manželem Phillipem a do velikosti jakého ovoce dorostlo tento týden její miminko. Věčně jsem byla v práci nebo jsem spala; na víc jsem se nezmohla. Samozřejmě jsem věděla, že se Elodie vyhýbám schválně, abych se s ní nemusela bavit – hrdost zvítězila nad zvědavostí. Na sobotu jsem si vždycky naplánovala výpravu do oblíbeného řemeslného krámku, abych se pak vždycky v pátek večer přemlouvala, že tam musím jít.

Hodiny na zdi začaly odbíjet. Bylo už po desáté a já se cítila vyčerpaná a zároveň nabuzená. Tělo bylo unavené, ale moje mysl se nezastavila. Zůstala jsem sedět v křesle a hlava mi třeštila. Z domu na mě čišela prázdnota, dokonce i s Elodie na gauči.

Možná ta prázdnota vychází ze mě? V poslední době jsem si uvědomila tolik věcí a tahle byla jednou z nich. A také jsem neměla moc přátel ani kamarádek. Ta nejbližší byla těhotná a trávila stále víc času s ostatními manželkami vojáků, čemuž jsem rozuměla, jenže to jen umocňovalo pocit osamělosti, který mě pomalu začínal stravovat. V tuhle chvíli jsem neměla rodinu. S tátou jsem naposledy mluvila před několika týdny; poslední roztržku v našem vztahu bude těžké napravit. Jo, s bráchou jsme dvojčata, takže by mezi námi mělo existovat nerozlučné pouto, ovšem ten se poděl kdoví kam, jako obvykle, když udělá nějaký průser.

Čas, to je jiná věc. Ještě před třemi měsíci byl můj život úplně jiný. Austin bydlel v Severní Karolíně. S tátou jsme měli jakž takž fungující vztah. Kael byl pro mě naprosto cizí člověk. A všechno bylo snazší a jednodušší. Připadalo mi nemožné, že Kaela znám tak krátce, a za tu dobu dokázal v mém životě nadělat takovou paseku. Seděla jsem v potemnělém opuštěném obýváku a i v té chvíli jsem ho měla v hlavě. Nedokázala jsem na něj přestat myslet, a to mi rozhodně nedělalo dobře, sakra. Vždyť jsem ho sotva znala a věděla jsem o něm jen to, že je zatracený lhář. Jak to, že to ta moje dubová palice nepochopila? Přemílala jsem všechno stále dokola, myslela na to, jak se mi život obrátil vzhůru nohama, ale při sebevětší snaze jsem nedokázala přijít na řešení a nedokázala se z toho začarovaného kruhu vymanit.

Teprve před dvěma týdny jsem zjistila, že Kael pomáhal Austinovi přihlásit se do armády – nic horšího jsem si nedovedla představit a Kael to věděl. Prostě mu to bylo jedno.

Roztřásla se mi kolena a prohrábla jsem si vlasy. Hodinové ručičky se sotva pohnuly a za tu dobu jsem si stačila přehrát všechno, co jsme spolu zažili, od prvního setkání až po to poslední. Nikdy nezapomenu na pocit, jak onoho posledního dne kapky deště tvrdě dopadaly na mou kůži, ačkoliv jsem se usilovně snažila zapomenout. Nakonec strávím mnohem víc času vzpomínáním na Kaela, než kolik času jsme spolu byli, pomyslela jsem si s hořkou ironií. To je fakt v hajzlu.

Na zapomínání jsem vždycky byla kadet – někdy jsem se dokonce donutila zapomenout, že mám mámu, co od nás utekla bez jediného ohlédnutí. To mi šlo. Ale na Kaelovi bylo něco, co mi prostě nedalo spát, a já se tím doslova mučila. Nikdy v životě jsem nepočítala dny, nezírala na hodiny v zoufalém přání, aby se konečně pohnuly. Začínala jsem být posedlá časem, uvědomila jsem si. Přesvědčovala jsem sama sebe, že se na něj nesmím tak upínat, snažila se nebýt jako máma, když ji něco posedlo, ale stejně to bylo čím dál horší.

Nakonec jsem se soustředila na to, že se na to nebudu upínat, a stejně zase skončím u kuchyňského stolu a budu zírat na hodiny s myšlenkou, jestli se čas vůbec pohne dopředu. Neměla jsem chuť k jídlu a dnešek jsem přežila s pár sousty topinky, kterou mě Elodie donutila ráno sníst, a trošce nudlí od Mali. Mali mě nesouhlasně pozorovala, když jsem seděla v odpočívárně, pomalu žvýkala nudle a zírala do zdi. Namluvila jsem jí, že jsem se najedla před směnou, ale ona vždycky pozná, když lžu. Byla jsem ze sebe tak zklamaná a naštvaná, že se to nedalo vydržet. Všichni si museli myslet, že jsem naprostý idiot. Hlavně Elodie, ale Mali taky. Dokonce i klienti, kteří o situaci nic nevěděli, jenomže mě mozek přesvědčoval, že to vědí a taky že tuší, jak jsem byla důvěřivá a úplně pitomá, když jsem naletěla Kaelovým lžím a těm jeho kecům. A ještě víc jsem se nenáviděla za to, že se mi po něm stýská, za to, že každičký den trávím celé hodiny přemýšlením, co bych mu řekla, kdybych ještě někdy spatřila jeho prolhanou tvář. Nejhorší to bylo v noci, kdy mi chybělo teplo jeho těla, a kolikrát jsem se probouzela s tvářemi mokrými od slz a s opuchlýma očima.

Ráda bych se dopracovala do další fáze zlomeného srdce, té, kdy mě všichni na Instagramu budou vehementně přesvědčovat, abych si vyšla s přáteli a pila víno a smála se, až nám potečou slzy. Ale protože nejsem fňukna a vlastně žádné kamarády nemám, nezdálo se to pravděpodobné. Kéž bych se tak dostala do bodu, kdy se přestanu koukat na jeho Facebook a nebudu myslet na chuť jeho potu na mých rtech, když mě líbal…

Zvedla jsem se z křesla a vešla do kuchyně. Při pohledu na ledničku mi zakručelo v břiše. Ani jsem si nevzpomínala, kdy jsem jedla naposledy. Sáhla jsem po sáčku s chlebem na lince a sedla si ke stolu. Byl už okoralý, ale protože jsem vůbec neměla chuť k jídlu, nijak mi to nevadilo a Elodie tu nebyla, aby z něho udělala spálenou topinku.

Asi tak za hodinu se mi vybavila vzpomínka na Kaela, jak spolu sedíme na verandě a on mi říká básničky a koukáme na hvězdy a povídáme si o nich. Vzpomínat na takové chvíle bylo docela hezké, protože to byl jeden z mála vzácných okamžiků, kdy jsem byla šťastná i při vědomí bolesti, co bude následovat.

Zvedla jsem oči k prasklině na stropě a v duchu viděla obrovskou trhlinu klikatící se jako blesk takřka napříč celým stropem. Jako bych skrz střechu viděla oblohu. Copak vesmír nemá tolik soucitu, aby počkal s tou prasklinou na příští měsíc, kdy nebude nepřetržitě pršet jako v uplynulých dnech? V poslední době mám zkrátka smůlu a nepřekvapilo by mě, kdyby to způsobilo nějaký problém se střechou, zrovna teď, když nemám prachy na opravu.

Začala jsem si rýpat kůžičku kolem nehtů. Lak mi slezl, a tak jsem se pustila do kůže. Snažila jsem se přestat, a dokonce jsem udělala to, co mě naučila máma, když jsem se poprvé zamilovala a trápila se láskou, tedy sednout si na ruce, když na mě přijde nutkání okusovat si nehty. Málokdy jsem to dokázala, ale vzpomínka na její radu mi zůstala.

Pamatovala jsem si den, kdy to máma říkala, tehdy se radostně usmívala nad něčím, co přišlo v poště. S Austinem jsme ji pozorovali ze schodů, jak dopis otevřela a přitiskla si ho na hruď. Zvedla hlavu k obloze a vycházela z ní vnitřní záře, tak jasná. A bylo to právě kvůli tomu světlu, co z ní vyzařovalo, že jsme se s Austinem nedívali na ni, ale jeden na druhého. Myslím, že jsme se děsili temnoty, která určitě bude následovat. Ta záře nikdy dlouho nevydržela a my to věděli.

KAPITOLA PÁTÁ

S hrozným leknutím jsem se probudila s tváří na kuchyňském stole. Z polohy, ve které jsem usnula, zkroucená na desce stolu, mě bolelo za krkem. Zakroužila jsem hlavou, až mi obratle zapraštěly, a sny se mi vracely: Já a Austin nahoře na schodech, máma nám dělá lasagne a tančí po kuchyni při Alanis Morrisettové… a další sen o dívce ronící krvavé slzy. To byla určitě nějaka sofistikovaná metafora, ale teď jsem neměla chuť ani kapacitu ji analyzovat.

Vzbudila jsem se ve čtyři ráno s chlebem v igelitovém sáčku vedle hlavy. Zavřela jsem sáček kovovou sponkou, odvlekla se do ložnice a plácla sebou rovnou do postele, ani jsem si nesvlékla šaty z práce.

Nevěřila jsem jí ani za mák, avšak chtěla jsem, aby byla v klidu a mluvila se mnou, když se rozhodne, že chce.