Francesca Simon vyrastala v slnečnej Kalifornii. Na univerzitách v Yale a v Oxforde vyštudovala stredovekú históriu a literatúru. V súčasnosti žije s manželom a synom v Londýne. Ak práve nepracuje na ďalšej knihe, píše krátke články o divadle a reštauráciách, prípadne preháňa svojho tibetského španiela Šantiho.

Gine Kovarsky

Text © Francesca Simon 2003

Illustrations © Tony Ross 2003

First published in Great Britain in 2003

by Orion Children’s Books

Translation © Darina Zaicová 2009

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2009

ISBN 978-80-8085-845-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

1

GRÁZLIK GABO VEGETARIÁNOM

„Ááách! Fúúúj! Grc! Bŕŕŕŕŕŕŕŕŕ!“

Grázlik Gabo sa mračil na odpudzujúce, nepožívateľné jedlo naložené pred ním na tanieri. Riedka hrudkovitá brečka. Trasľavá kôpka. Čosi napučané, čo vyzerá ako kúsok gumy. Fúúúj!

Je to takmer zázrak, že rodičia a Vilko dokážu tie pomyje prehltnúť bez toho, aby ich vzápätí vyvrátili. Gabo sa rýpal v bielom hrudkovitom kopčeku. Vyzerá to ako mozog. Je to mäkké ako mozog. Čo ak to je... Eeeeeeeee!

Grázlik Gabo odstrčil tanier.

„Nemôžem to zjesť,“ zafunel. „Zaručene zomriem!“

„Karfiol so syrom je predsa lahôdka, Gabo,“ lákala ho mama.

„A je veľmi zdravý,“ pridal sa otec.

„Milujem karfiol,“ zapišťal Vzorný Vilko. „Môžem dostať dupľu?“

„Aspoň niekto vie oceniť moje kuchárske umenie,“ posťažoval sa otec a zamračil sa na Gaba.

„Ale ja zeleninu neznášam,“ vykríkol Gabo. Hnus. Zelenina je taká... zdravá. A chutí tak... zeleninovo. „Chcem pizzu!“

„Žiaľ, pizza nebude,“ zrušil ho otec.

„U Dávida mávajú pizzu a chrumky každý večer,“ pokračoval Gabo. „A Paťo nikdy nemusí jesť zeleninu.“

„Dávidov a Paťov jedálniček ma nezaujíma,“ odvrkla mama.

„Musíš jesť viac zeleniny,“ dohováral Gabovi otec.

„Jem tony zeleniny,“ bránil sa Gabo.

„Napríklad?“ opýtal sa otec.

„Chrumky,“ vyhlásil Gabo.

„To nie je zelenina, mám pravdu, mama?“ ozval sa Vzorný Vilko.

„Nie je to zelenina,“ súhlasila mama. „Pokračuj, Gabo.“

„Kečup,“ pokračoval Gabo.

„Kečup nie je zelenina,“ opravil ho otec.

„Pre teba sa nedá variť, Gabo,“ vzdychla mama.

„Si veľmi prieberčivý,“ vzdychol otec.

„Zjem naozaj hocičo,“ tvrdil Gabo.

„A to je čo?“ opýtal sa otec.

„Hranolčeky. Chrumky. Hamburgery. Pizzu. Čokoládu. Cukríky. Koláče. Keksy. Hocičo,“ vysvetlil rodičom Grázlik Gabo.

„To nie je veľmi zdravé, Gabo,“ krútil hlavou Vzorný Vilko. „Nepovedal si ani zeleninu, ani ovocie.“

„No a?“ osopil sa naňho Gabo. „Staraj sa o seba, žabiak!“

„Gabo povedal, že som žabiak,“ žaloval Vilko.

„Kvak. Kvak,“ zakvákal Grázlik Gabo.

„Nebuď drzý, Gabo,“ prísne ho napomenul otec.

„Nemôžeš sa predsa takto nezdravo stravovať,“ vyhlásila mama.

„Súhlasím,“ pridal sa otec.

Ach, jáj, vzdychol si Gabo. Už je to tu. Bla, bla, bla. Keby vyhlásili svetovú súťaž v sekírovaní, mama s otcom by zakaždým zvíťazili.

„Dohodneme sa, Gabo,“ ozvala sa mama.

„Ako?“ vyzvedal Gabo podozrievavo. Z rodičovských „dohôd“ sa väčšinou vykľula úplná hlúposť, ktorá nestála za nič. Na tieto triky viac nenaletí.

„Ak sa päťkrát za sebou navečeriaš zeleniny, zoberieme ťa do Zhltni a bež!“

Gabovo srdce sa na chvíľku zastavilo. Zhltni a bež! Zhltni a bež! Gabov najobľúbenejší stánok s rýchlym občerstvením. Fialový neónový slogan: „Hranolčeky ťa zasypú!“ svietil už zďaleka. Z dvadsiatich reproduktorov tam hučí hudba. Telka pri každom stole. Priamy výhľad na kuchárov, ako ohrievajú jedlo v mikrovlnke. A čo je najlepšie, dospeláci sa pri stole nezdržiavajú nekonečným trkotaním. Prídu, objednajú, zhltnú a odídu. Ako v raji!

Koniec ukážky