Môj tajný jednorožec 3:
Do výšok

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Linda Chapmanová

Môj tajný jednorožec 3: Do výšok – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Suzy Higginsovú – bola by si skvelá
Dúhová priateľka.

Prvá kapitola

Laura Fosterová si sadla za písací stôl vo svojej izbe a povzdychla si. Slnko, pomaly zapadajúce za pohorie Blue Ridge Mountains, miestami sfarbovalo oblohu doružova a dozlatista. V ohrade za domom zdvihol jej poník Súmrak hlavu a zahľadel sa hore. Veľmi si priala byť s ním, ale musela pracovať na projekte o miestnom pohorí. Keď im ho ich učiteľ, pán Noland, zadával na domácu úlohu, znelo to zaujímavo. Veľmi ju potešilo, že mohli pracovať v skupinkách s kamarátmi. No teraz, keď musela kresliť mapu so všetkými tými horami, prameňmi a dolinami, ju na projekt už prešla chuť.

Dlhé plavé vlasy si prehodila cez plece a uvažovala, ako sa asi darí jej kamarátkam Mel a Jessice. Jessica mala kresliť zvieratá okolitých hôr a Mel zasa písať o stromoch a rastlinách, ktoré tam rástli. Laura hrýzla konček ceruzky a dívala sa na prázdny papier pred sebou. Rozhodne dostala tú najhoršiu časť projektu!

Dokonca nemohla poprosiť o pomoc ani ocka s mamou. On bol na farmárskom stretnutí a ona za počítačom v pracovni. Nemala teda možnosť využiť ani počítač. Poobzerala sa po poličkách, no nenašla v nich žiadnu vhodnú knihu.

Napokon si kreslenie projektu rozmyslela. Mapa môže počkať. Večer bol príliš pekný na to, aby ho strávila vnútri. Vstala od stolíka, schmatla bundu a vybehla z izby.

Keď prechádzala okolo izby svojho mladšieho brata Maxa, počula, ako mu hrá hudba. Prešla až na druhý koniec chodby a nakukla do pracovne. „Idem len pozrieť Súmraka, mami,“ oznámila.

Pani Fosterová rýchlo ťukala do klávesnice, sústredená na monitor. Práve sa pustila do písania nového príbehu pre deti. „Dobre, zlatko,“ odvetila, no pohľad nespustila z obrazovky. „Ale nebuď vonku veľmi dlho.“

„Nebudem,“ sľúbila Laura. S pocitom úľavy zbehla dole po schodoch a vyšla zadnými dverami.

Len čo ju Súmrak uvidel kráčať dole cestičkou, zaerdžal a rozbehol sa k nej.

Laurinu tvár rozžiaril veselý úsmev, tak ako vždy, keď ho zbadala. „Ahoj, kamoš,“ pozdravila ho.

Súmrak dupol kopytom. So strapatou hrivou a zafúľanou srsťou vyzeral rovnako ako hociktorý iný sivý poník. Lenže on nebol obyčajný sivý poník. Dievčina zovrela v dlani vlas z jeho hrivy, ktorý nosila vždy vo vrecku. Telom jej prebehol známy pocit nadšenia. Obzrela sa naokolo. Nikto tam nebol. Vzduch bol čistý.

Zvierajúc vlas z poníkovej hrivy, začala odriekavať už dobre známe slová:

Hviezda súmraku tajomná,

na nebi taká vzdialená,

nech tvoje svetlo dnes vzplanie

a splní tajné želanie:

nech opustený poník stratí sa

a na jednorožca zmení sa!

Len čo vyslovila posledné slovo, záblesk fialového svetla ju prinútil zavrieť oči. Keď ich znovu otvorila, stál pred ňou Súmrak – no nie ako sivý poník, ale ako snehobiely jednorožec.

„Fungovalo to!“ zvolala Laura nadšene. Odkedy odhalila jeho tajné schopnosti, použila toto zaklínadlo už mnohokrát. Stále sa však nemohla zbaviť dojmu, že jedného dňa jednoducho prestane účinkovať.

„A čo si čakala?“ spýtal sa Súmrak. Pohodil hlavou a jeho perleťovobiely roh odrazil posledné lúče zapadajúceho slnka. Strieborná hriva a chvost mu doslova žiarili. Vdýchol jej do dlaní. „Myslel som si, že dnes večer neprídeš. Chcela si predsa pracovať na tej domácej úlohe.“ Ústa sa mu ani nepohli, ale Laura ho vo svojej hlave počula úplne jasne.

„Ešte stále ju nemám dokončenú,“ posťažovala sa. „Mám nakresliť mapu týchto hôr, ale je to príliš náročné.“ Vzdychla si. „Neviem, čo mám robiť. Povedala som Mel a Jessice, že to budem mať dozajtra hotové.“

„Ale veď je to jednoduché,“ utešoval ju Súmrak. „Ja s tebou ponad tie hory preletím a ty ich zatiaľ nakreslíš.“

Vypleštila naňho oči. „Naozaj?“

„No jasné,“ odvetil a pohodil hrivou.

Dievčatko sa zaškerilo. „Ach, Súmrak, si skvelý! Tak teda poďme!“

O päť minút neskôr už uháňali oblohou. Hoci Laure silný vietor odfukoval dlhé vlasy z tváre, zima jej nebolo. Cítila teplo zo Súmrakovho chrbta, okolo nej viala jeho hriva. Keď sa vzniesli ponad hory, nahlas sa rozosmiala. Lietanie so Súmrakom bol ten najlepší pocit na svete!

Vytiahla z vrecka pero a papier a začala kresliť všetko, čo videla. Vietor jej vytrhával papier z rúk a musela ho pevne držať, aby neuletel. Bola rada, že Súmrakove špeciálne magické schopnosti ju chránia pred pádom.

„Dobre, už mám nakreslené rieky a údolia,“ oznámila a ďalej žmúrila do šera. „Môžeme ísť trochu nižšie, aby som videla aj na stromy?“

„Mám lepší nápad,“ povedal jednorožec. „Čo keby som šiel tak nízko, aby si si z nich mohla nazbierať lístie?“

„Super!“ vyhŕkla Laura natešene. „Potom by som ho mohla nalepiť na plagát, hneď vedľa Meliných kresieb.“

„Toto je úžasné!“ potešila sa a vysadla jednorožcovi späť na chrbát. „Náš projekt bude najlepší.“

„Tak teda poďme,“ zvolal Súmrak a preskočil vrcholec stromu. „Drž sa!“