winter renshawová

NĚKDO JAKO TY

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Text copyright © 2023 by Winter Renshaw

Published by Montlake, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design by Hang Le

Cover photography by Michelle Lancaster

Translation © Jana Rajnyšová, 2024

Original English title: YOU OR SOMEONE LIKE YOU

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-665-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-666-0 (mobi)

Všem, co našli lásku na nesprávném místě, i když ji vůbec nehledali na tom správném.

A. T. W.

První kapitola

SLOANE

„Můžu říct… že mi děláš ze života úplné peklo.“ Margaux, moje dvojče, si prohlíží můj odraz přes celou místnost a pak shodí z nohou měkkou fialovou deku. „Blé.“

Sestra se řítí do koupelny. Bosé nohy jí kloužou po hladké dřevěné podlaze našeho bytu v centru města. Vzápětí je slyšet rána, jak záchodové prkénko narazí na keramickou nádržku za ním, a následují zvuky příšerného zvracení, ze kterého se ze soucitu udělá špatně i mně. Navíc mi kručí v břiše, což mi má nejspíš připomenout, že jsem od snídaně nic nejedla – a to nebylo zrovna nejmoudřejší rozhodnutí, když se chystám na rande naslepo s úplně cizím chlápkem, a ještě se mám vydávat za Margaux.

Jako by rande samo o sobě nebyla dost náročná věc.

Ale jít za někoho na rande jako jeho dvojník? To je úplně nový level šílenství a bude to vyžadovat hodně alkoholu na kuráž.

„Nikdy už nebudu dojídat zbytky sushi,“ řekne Margaux, když se vrátí. Znovu si zaleze pod deku a položí si ruku na čelo jako churavá viktoriánská žena v mdlobách. Vždycky si takhle vynucuje účast. Kdykoli má rýmu, člověk by si myslel, že umírá na černý mor. Ukáže přes celou místnost mým směrem a dodá: „A tentokrát to myslím vážně.“

„Jasně že jo.“ Mrknu na ni, zadívám se na perleťové knoflíky na svetru, co jsem si půjčila z jejího šatníku, a přejedu dlaní po čerstvém medově blond melíru.

„Měla by sis natočit vlasy,“ pokračuje Margaux. Když si odmyslím otravu jídlem, nemůžu si pomoct, ale tak trochu mnou manipuluje. Je starší než já jednom o dvě minuty, ale svou roli starší sestry bere hrozně vážně. Často si ji připíná jako čestný odznak. Alespoň mi to tak přijde. Stejně tak je dost dobře možné, že je Margaux prostě jenom panovačná ženská, co se vyžívá v tom, když může rozhodovat o jiných.

„Cože? Ne.“ Pokrčím nos a zapnu si poslední knoflík na svetru. I když je červen a venku je příjemných pětadvacet stupňů, trvala na tom, že si plánovala obléknout přesně tohle.

„Kulmuju si vlasy prakticky denně,“ opáčí. „Nemůžeš předstírat, že jsi já, když tak nebudeš vypadat, a platí to i pro vlasy.“

„Jak by mohl vědět, že si kulmuješ vlasy, když tě nikdy neviděl?“

Poprvé jsem se pokusila nakulmovat si vlasy, když mi bylo dvanáct. Dopadlo to naprosto tragicky a já skončila s vlasy páchnoucími spáleninou a červenou skvrnou uprostřed čela o velikosti poštovní známky. Od té doby jsem to nezopakovala a slíbila si, že budu mít rovné vlasy až do nejdelší smrti.

Moje sestra mi bude muset žehličku na vlasy vyrvat z chladných, mrtvých prstů.

„O to nejde,“ odtuší. „Důležitá je autenticita. Půjdeš tam v mých lodičkách, sukni a svetru. Budeš mít můj náramek, můj parfém a moji rtěnku. A k tomu všemu se tvůj moderní účes prostě nehodí.“

V tom má pravdu. Krajka a perly na svetru, jemný zlatý náramek, vlněná pouzdrová sukně a klasická rudá rtěnka, k tomu se mnohem lépe hodí volné, kaskádovité vlny, něco romantického a víc ženského.

Ale na to není čas.

A i kdyby byl, stejně bych ji rázně a jednoznačně odmítla.

„Myslela jsem, že na něj nechceš udělat dojem. Říkala jsi přece, že na to rande jdeš jenom proto, aby ses zavděčila své šéfové. Nechápu, proč ti na tom tak záleží.“ Kousnu se do jazyka, abych nedodala, že by se měla raději zdržet dalších poznámek, protože manipulátorka Margaux momentálně prožívá těžkou otravu jídlem a mě dělí pět minut od toho, abych nastoupila do uberu, vešla do restaurace a setkala se tam s nějakým cizím chlapem jako ona.

Není zrovna v situaci, kdy by mohla režírovat show.

„Dneska ráno jsem byla u kadeřníka,“ dodám. „Což znamená, že si nenatočím ani jediný pramen.“

Když jsem naposledy předstírala, že jsem Margaux, bylo mi jednadvacet a byly jsme v posledním ročníku vysoké v Ohiu. Během zkouškového období to trochu přehnala s návštěvami spolkových večírků a málem by mi slíbila i svoje prvorozené dítě, když za ni udělám zkoušku z dějin umění. Vzhledem k tomu, že dějiny umění byly (a pořád ještě jsou) můj nejoblíbenější předmět na světě, bylo snadné s tím souhlasit. Upřímně řečeno, klidně bych to udělala jen tak pro zábavu, protože jsem tehdy taková byla – holka s nosem zabořeným v knihách a hlavou v oblacích. Uměním jsem přímo žila a dýchala pro něj. Ve všech jeho podobách. Současné. Renesanční. Neoklasicistní. Filmové. Literární. Zatím neobjevené. Kontroverzní. Jakmile v tom bylo něco tvůrčího, nedokázala jsem se toho nabažit.

Margaux mezitím žila a dýchala pro kluky, svoje nejlepší kámošky a pro to, aby byla vidět.

Máme možná shodné rysy obličeje a stejnou velikost boty, ale tím veškerá podobnost končí. Naše osobnosti se od sebe liší jako den a noc. Kdybychom nevypadaly tak moc stejně, možná bych zapochybovala o tom, jestli jsme vůbec příbuzné.

„No dobře, jak myslíš,“ povzdychne si úlevně.

„Klid.“ Přejdu k její posteli, upravím jí přikrývku, povzbudivě se na ni usměju a podám jí dálkový ovladač televize a mobil. „Já to zvládnu. Odpočívej, pusť si nějakou komedii, procházej si TikTok a snaž se už znova nezvracet, jo?“

Přikývne a zaboří se do polštářů. „Pokusím se o to.“

„Vezmu ti sem zázvorové pivo a krekry s máslem a pak vyrazím.“ Na zápěstí mi zavibrují hodinky, které mi dávají vědět, že řidič uberu je už skoro na místě. Stáhne se mi žaludek. Není to sice moje rande naslepo, ale nervózní jsem i tak.

První rande je prostě první rande.

Jdu do kuchyně a vrátím se s jejím pitím a krekry. Beru si mobil, klíče a kabelku z prádelníku, kde jsem je předtím odložila. Hned jak jsem se vrátila z práce, tedy před pouhými dvaapadesáti minutami, mě odchytila a poprosila mě, abych za ni šla dneska večer na rande. Usiluje zřejmě o povýšení a její šéfová jí stále naznačuje, že by ji ráda dala dohromady se svým svobodným synovcem. Vím z vlastní zkušenosti, jaké to je, když nemáte práci, po které toužíte a o kterou jste celý život usilovali. Taky by se mi to nezamlouvalo.

„Sloane?“ zavolá na mě Margaux, než odejdu.

„Ano?“ Otočím se a opřu se o zárubeň dveří.

„Moc se nesnaž, jo?“

„Co tím myslíš?“

„Nechci, aby ses mu líbila… Myslím teda já,“ řekne. „Nemám zrovna talent na vztahy.“

To je fakt. Všechny Margauxiny pokusy o romantický vztah obyčejně ztroskotají. Rozchody jsou jen zřídka oboustranné a vždycky je doprovází nějaké drama. Mám svoji sestru ráda, ale každého muže, který by se s ní pokoušel navázat vztah, bych upřímně litovala. Není moc mužů, co by zvládli její okázalou povahu a manipulativní energii. Není to žádná puťka s ambicí stát se ženou v domácnosti. Je to osobnost a ráda rozhoduje. Ve většině mužů vzbuzuje víc než cokoli jiného strach. Nenašla ještě nikoho sobě rovného, a to ani ve městě, které má miliony obyvatel.

„Kdybych s ním začala chodit… a pak to z nějakého důvodu nedopadlo dobře… Theodora by mě mohla zapsat na černou listinu.“ Posadí se a dodá: „Buď milá. Buď příjemná. Ale radši s ním neflirtuj. Možná… možná bys měla být prostě nudná.“

Ze všech věcí, o které mě sestra za sedmadvacet let, co jsme na světě, požádala, je tahle ta nejpozoruhodnější.

„Zvládneš to?“ Její dětsky kulaté modré oči jsou plné naděje. „Zvládneš být nudná?“

„To už podle tebe stejně jsem, takže by to nemělo být zas tak těžké,“ opáčím a v hlase mám o trochu víc sarkasmu, než jsem původně zamýšlela. Není snadné být introvertním dvojčetem a cítit se jako vyvrhel společnosti, protože nemám dvacet nejlepších kamarádek, kterým bych mohla kdykoli zavolat, a dávám přednost klidným pátečním večerům před večírky, co stojí fůru peněz a v paměti po nich zůstane jen rozmazaná barevná šmouha.

„Nech toho.“ Margaux sklopí oči a výraz ve tváři se jí zmírní. „Nejsi nudná. Jsi jenom…“ Zadržím dech a čekám, že nahradí výraz nudná nějakým synonymem, které bude působit víc jako kompliment. Něco jako tichá, rezervovaná nebo introvertní. „Víš, co chci říct. Každopádně děkuju, že to děláš. Vážně. Děkuju.“

Hodinky mi zavibrují a oznámí, že dorazil můj odvoz.

„Jak se ten chlap jmenuje?“ Upravím si na rameni řemínek kabelky a zatahám za tkaničku límce svetru, která mě svědí na krku. „Myslím, že jsi mi to ještě neřekla.“

„Roman Bellisario,“ odpoví. „Theodora mi jednou ukazovala jeho fotku. Tmavovlasý, tmavé oči, ostře řezaná čelist, vysoký…“

Margauxin hlas se začne rozplývat, jak ho popisuje dál, a svět kolem mě se začíná propadat do nicoty.

Nepotřebuju už slyšet ani slovo.

Přesně vím, kdo to je.

„Uber je dole.“ Polknu knedlík, jenž se mi najednou objevil v krku. „Brzo se uvidíme.“

Než za sebou zavřu dveře, zavolá na mě sestra v rychlosti hodně štěstí – což je ironie, protože přesně to budu dneska večer potřebovat.

Druhá kapitola

ROMAN

Dotknu se špičkou prstu stěny oroseného křišťálového poháru a zadívám se na důlek na levém prsteníčku, na kterém už deset let nosím svůj platinový snubní prsten – i když i poslední tři roky jsou už zbytečně dlouho, podle mínění mé tety Theodory.

Nebýt plytkého štěbetání návštěvníků baru okolo mě, skoro bych až slyšel její hlas, jak mě jemně peskuje za to, že jsem ho pořád ještě nesundal, a nemusí dodávat nic dalšího, aby mi připomněla, že s touhle věcí na prstu si už nikdy žádnou ženu nenajdu a pokládá ji za zbytečnou přítěž.

Jenže právě o to jde.

Já žádnou jinou ženu nechci.

Chci tu, kterou jsem měl předtím, než ji bez varování sprovodil bezcitně ze světa nějaký sráč, jenž ji srazil autem a ujel z místa činu, aby se nemusel zodpovídat za to, co udělal. Skutečnost, že si ten parchant pořád někde žije, jako by se nic nestalo, zatímco naše životy se změnily navždy, je něco, s čím se stále ještě nedokážu vyrovnat.

A nevím, jestli se mi to kdy podaří.

Nejsem si jistý, jestli to zvládnu.

„Ještě jeden drink, pane?“ Mladý, přehnaně přátelský barman ukáže na moji prázdnou sklenici. Nemůže mu být víc než dvaadvacet, třiadvacet let, kdybych si měl tipnout. Soudě podle třpytu v jeho očích mu život ještě neukázal svou odvrácenou tvář.

Ale jednou k tomu dojde.

Vždycky se to stane, dřív nebo později.

Zkontroluju si čas na mobilu – moje rande naslepo by mělo dorazit každou chvíli.

„Může být.“ Posunu k němu sklenici, on vezme láhev luxusní whisky Macallan, nalije na dva prsty a ještě kousíček, jako by vycítil, že mě čeká něco… neobvyklého. Nikdy jsem nebyl z těch, co na sobě dávají znát nervozitu, ale nejspíš ze mě teď vyzařuje něco, co každému v okruhu tří metrů naznačuje, že tohle je to poslední místo, kde bych dneska večer chtěl být. „V pohodě. Děkuju.“

Napiju se a rozhlédnu se po restauraci, abych našel tu nešťastnici, kterou mi poslala teta, aby mě „zachránila přede mnou samým“.

To jsou její slova, pochopitelně.

Posledních pár měsíců mi neustále vyprávěla o jedné ze svých zaměstnankyň ve společnosti Lucerne Product Development, modrooké blondýnce, temperamentní „veselé holce“, co mě „vytáhne z mojí ulity“ a „přivede mě zpátky do světa živých“.

Zbytečně jsem se namáhal, když jsem se jí snažil říct, že jsem si na blondýny nikdy nepotrpěl.

A že svoji ulitu miluju – je neproniknutelná.

Je to moje brnění, neprůstřelná vesta, moje nedobytná pevnost.

Jsou v ní moje dcery.

Je v ní celý můj svět… tedy, to, co z něj zbylo.

Jasně, nepochybně jsem existoval napůl v hrobě a jen napůl ve světě živých, ale zármutek nemá žádnou dobu expirace. Trvá tak dlouho, dokud trvá. A já to nehodlám uspěchat jen proto, aby moje vlezlá teta měla o starost míň, jakkoli to se mnou myslí dobře.

Takhle to už zkrátka se smrtí je – je pekelně nepříjemná a nikdo s ní nemůže nic udělat.

Přesto je Theodora ta nejvytrvalejší osoba na světě. Ne odmítá akceptovat jako odpověď – a tak jsem se ocitnul tady… v baru hotelové restaurace v Gramercy Parku, kde čekám na nějakou neznámou nešťastnici, která to nejspíš dělá, jen aby prokázala laskavost své neodbytné šéfové.

Vytáhnu z kapsy mobil, otevřu stránku Lucerne Product Development, ťuknu na seznam zaměstnanců a zadám jméno, které mi teta řekla: Margo.

Žádné nalezené výsledky.

S povzdechem použiju jinou podobu jména a vyhledávám Margaux.

První, která mi vyskočí, je Margaux Abbotová. Vypadá dost staře na to, aby mohla být mojí babičkou – šedé vlasy, brýle na řetízku, výraz knihovnice a tak dále.

Druhá, Margaux Sheridanová, odpovídá slovům tety Theodory, která ji popsala jako modrookou blondýnku. Zářivě bílý úsměv přes polovinu obličeje napovídá, že je přítomen onen temperament. Zvětším si fotku a prohlížím si ji, jako bych hledal klíč k nějaké záhadě – nebo alespoň znamení, že dnešní večer nebude trapná a nepříjemná ztráta času.

Na fotografii v adresáři společnosti má Margaux v uších velké náušnice ve tvaru květin a řasy má příliš dlouhé, tmavé a husté, než aby mohly být pravé. Na krku má třířadý perlový náhrdelník a na klopě diamantovou brož s kamejí. Nejsem si jistý, jestli chce působit dojmem penzistky na dovolené, nebo je to jen nějaký žert.

Ztlumím displej, vrátím mobil do kapsy a věnuji se skotské.

„Pan Bellisario?“ Drobná hosteska, oblečená příhodně od hlavy až k patě v černém, mi položí dlaň na rameno. „Váš stůl je připraven.“

Se sklenkou v ruce ji následuji k rohovému stolu, kde na čistě bílém ubruse bliká jedna svíčka a stojí malá váza se třemi rozkvetlými rudými růžemi.

Je to tak romantické klišé, až je to skoro směšné.

Posadím se, zhluboka se nadechnu, seberu odvahu a rozhlédnu se po lokále. Všude kolem cinkají skleničky a příbory o porcelán. Hlasy se rozléhají místností a vrství se jeden přes druhý. Vzduchem se nese vůně drahých parfémů a kolínské, která se mísí s vůněmi pětihvězdičkových pokrmů.

Kam oko pohlédne, všude samé páry, jejichž tváře osvětluje měkké světlo svíček, které se na sebe dívají zamilovanýma očima. Tenhle podnik dává frázi „láska je ve vzduchu“ úplně nový význam.

Jsem si naprosto jistý tím, že Theodora tohle místo vybrala záměrně.

Nebyl jsem na rande od doby, co jsem poznal Emmu, a v den, kdy jsem si ji vzal, jsem slíbil, že bude poslední, s kým jsem kdy šel na schůzku.

Moje věčné rande.

Smrt ale dovede věci změnit a způsobuje, že sliby pozbývají platnosti, ať už se vám to líbí, nebo ne.

Zkontroluju čas a odolávám nutkání protočit oči nad tím, že údajně temperamentní slečna Margaux Sheridanová má osm minut zpoždění. Dám jí ještě sedm a pak odejdu. Jestli mě poslední tři roky něco naučily, pak to, že život je příliš krátký na to, abychom dělali věci, na kterých nezáleží – jako jsou třeba rande naslepo, na která člověk přistoupí pod nátlakem.

Na okamžik si představím svůj život jako písek, který se sype do středu přesýpacích hodin, a každé jeho zrnko představuje vteřinu, která se už nikdy nevrátí. Když něco – nebo v mém případě někoho – ztratíte, změní to váš pohled na život už navždycky.

Jediné, co člověk má, je jeho čas.

Všechno ostatní je nepodstatné.

„Moc se omlouvám, že jdu pozdě.“ Ze zmatených myšlenek mě vytrhne zadýchaný hlas. Vzhlédnu a spatřím ledově modré oči, třásně tmavých řas a vlasy v barvě medu a letního slunce. „Byl strašný provoz a řidič uberu odmítl jet jinudy a – no, to je jedno. Jsem tu. A na tom přece záleží, ne?“ Zkřiví plné rty do nervózního úsměvu a pak natáhne ruku, jako by přišla na pracovní pohovor. „Margaux. Margaux Sheridanová. Ráda vás poznávám.“

Není to sice Emma, ale má aspoň základy slušného vychování.

A navíc, když se na ni tak dívám, není zrovna ošklivá. Spíš přesně naopak. Musel bych být slepý, abych si nevšiml jemné, okouzlující krásy, která z ní vyzařuje a beze slov si vynucuje moji pozornost. Ne že bych měl v úmyslu s tou pozorností něco dělat, ale možná nebude dnešní večer tím nejhorším, co jsem za poslední dobu zažil.

Mohlo to být mnohem horší.

„Roman.“ Vstanu, potřesu jí rukou, která je hebká jako samet, a pevně ji stisknu, což se hodí spíš na obchodní jednání než na rande. Pak jako správný gentleman počkám, až se usadí naproti mně.

Prohlížím si ji ve světle svíčky, které vyplňuje prostor mezi námi, a najednou mě zasáhne zvláštní povědomý pocit, že jsem ji už někdy někde viděl. Ale do budovy tetiny společnosti v centru města jsem nikdy nevkročil, takže tam to být nemohlo.

„Pardon, ale… nepotkali jsme se už někdy?“ zeptám se.

Přimhouří oči, jako by mě zkoumala. „Hmm, ne. Nemyslím.“

„Jste mi povědomá.“ Také přivřu oči, jak se ji snažím někam zařadit, ale moje soustředění naruší příchod obsluhy.

„To se mi stává často.“ Objedná si okurkový gin s tonikem a zadívá se do jídelního lístku.

Pokrčím nos a řeknu: „Myslel jsem si, že jste spíš typ na růžové víno.“

„To rozhodně ne.“ Přes její plné rty přejede úsměv a pak zase zmizí, jako by tam nikdy nebyl. Možná je nervózní. Neměl bych jí to mít za zlé. „Jsou holky, co si dají růžové, a pak holky, co si dávají okurkový gin s tonikem. Chápu, že si nás můžete plést, ale věřte mi, jsme jako den a noc.“

Vtip, ale bez flirtu.

To můžu akceptovat.

„Fascinující,“ opáčím s laskavým úsměvem, který má kompenzovat můj sarkasmus. „Takže, Margaux, řekněte mi o sobě něco.“

Tohle nesnáším.

Nenávidím každou vteřinu.

Nejsem tím, kým jsem. Nejsem tím, kým být chci. Nejsem tam, kde bych chtěl být.

Svaly mám napjaté, snad proto, jak se snažím zabránit tomu, abych nevypadl ze své role.

„Ach,“ řekne a v očích jí zajiskří, jako by ji moje otázka překvapila. Buď to, nebo je nervózní. Mám tendenci působit tak na lidi – ale dneska večer dělám, co můžu, abych nevypadal jako totální kretén alergický na štěstí. To je to nejmenší, co pro ni můžu udělat, když se takhle vyparádila a jela až sem. „Ehm, co všechno vám o mně řekla Theodora?“

„Vlastně skoro nic.“ Nechci ji urazit tím, že ji teta inzerovala jako veselou holku. Pro Theodořinu generaci má tohle označení úplně jiný význam. A nechci ji urazit ani přiznáním, že jsem se na nic ani neptal, protože nemám zájem pokračovat v ničem jiném, než je tenhle nesnesitelný večer. „A co řekla vám o mně?“

„Moc toho nebylo.“ Rozhlíží se po restauraci, i když nevím, jestli vyhlíží servírku s pitím, nebo si to tu jen prohlíží. Předpokládám, že je to kombinace obojího. Zastrčí si za ucho pramen lesklých vlasů a znovu na mě upře svůj klidný pohled.

„Dobře, když je to tak,“ řeknu, jako bych vedl pracovní pohovor, „začneme s vámi.“

Je to nesnesitelné.

A je jasné, že dnes večer to bude náročná konverzace.

„Co chcete vědět?“ Mrkne na mě očima, které připomínají oči dětské hračky; nejsem si jistý, jestli se za nimi skrývá alespoň jedna jediná myšlenka.

Zatnu čelist a po stranách hlavy mi z intenzity toho stisku začne pulzovat tupá bolest.

Margaux si pohrává s perlovým náhrdelníkem a tahá za něj, skoro jako by ji škrtil. Rozepne se jí přitom horní knoflík svetru a odhalí náznak holé kůže, ale zbytek zůstává, navzdory nastupující vlně letních veder, cudně zakrytý. Když si přestane pohrávat s náhrdelníkem, zatahá se za krajkový límec svetru, který působí poněkud svědivým dojmem.

Nic na ní nepůsobí pohodlně.

Nic na ní nepůsobí dojmem, že by tu chtěla být.

Možná máme přece jen něco společného.

Třetí kapitola

SLOANE

Tohle vážně bolí.

Fyzicky mě to bolí až do morku kostí.

Peču se ve svetru a filtruju každé slovo, které vypouštím z úst, ve snaze dosáhnout toho, abych dle Margauxiných pokynů byla pekelně nudná. Z toho, jak sedím rovně a správně, mě bolí záda, obličej mi tuhne z úsměvů a hlava z přikyvování.

Stojí mě to veškeré síly, co mám, abych se během téhle těžkopádné konverzace bez chuti a zápachu nezačala krčit.

Pořádně se napiju ginu s tonikem, protože účinek alkoholu se nedostavuje dost rychle.

Kdyby tu byla Margaux – tak, jak být měla – všechny ty řeči by zvládla s úsměvem na tváři a vtipem na jazyku. Umění společenské konverzace ovládá na jedničku. Dokáže mluvit s kýmkoli, kdekoli a o čemkoli a působí to tak snadně jako nějaká dětská hra. Dovede vejít do místnosti plné cizích lidí a odejít odtud s pěti novými nejlepšími kamarády a pozváním na svatbu od někoho, koho nikdy předtím neviděla.

Na druhé straně, já bych si radši vrazila do oka rezavou jehlu, než abych vedla hovory o počasí, kandidátech na starostu, nové restauraci, co minulý týden otevřela v East Village, nebo o svých oblíbených místech v Hamptonu. Povrchní témata nejsou nic pro mě.

Alespoň se mi daří být totálně nezajímavá, i když nedovedu odhadnout, jestli mám Romanovy vytřeštěné oči přičítat poloprázdné sklenici alkoholu, nebo tomu, že ho nudím doslova k pláči.

„Příprava jídla trvá dlouho, že?“ zeptá se sotva pár minut poté, co jsme si objednali.

Mám pocit, že si přeje, aby tenhle večer uběhl co nejrychleji, stejně jako já.

„Místa, jako je tohle, nejsou zrovna proslulá rychlostí,“ řeknu tím nejmonotónnějším hlasem, jaký ze sebe zvládnu v souladu s Margauxinými rozkazy vydat. „Navíc je to myslím teprve pět minut.“

Kdo by byl řekl, že může tři sta vteřin být jako tři sta let?

Zhluboka si přihne ze své sklenice. Přísahám, že každý lok, jenž mu projde skrz rty, je větší než ten předešlý. Až se u nás znovu zastaví servírka, bude si muset nechat dolít a noc je ještě mladá poněkud vyčerpávajícím způsobem.

Rozhlédnu se po restauraci – to je to jediné, co můžu udělat, abych odvedla pozornost od skutečnosti, že sedím naproti Romanovi Bellisariovi… notoricky nepolapitelnému a náročnému newyorskému sběrateli umění, jehož vystupování je mi vzhledem k mému oboru až příliš dobře známé. Jako ředitelka mezinárodní galerie Westfield v SoHo jsem s jeho osobním kurátorem mluvila a vyjednávala víckrát, než bych chtěla počítat, ale je to poprvé, co se s tím kreténem setkávám tváří v tvář.

Ovšem zatím se tak ještě nechoval.

Je bezvýrazný, to možná.

Ale ne kretén.

Rozhodně není tak arogantní, jak jsem čekala. Předpokládám, že se chová slušně, protože je to první rande. Naštěstí pro něj nebude muset udržovat iluzi, že je ve skutečnosti slušný člověk, protože tohle první rande bude zároveň i poslední.

Poprvé se naše cesty zkřížily před třemi lety, a to tím nejhorším možným způsobem.

„Takže, vyrůstala jste ve městě, nebo…?“ Jeho hlas vyšumí do prázdna, jako by neměl sílu dokončit větu. Nedostatek zaujetí v tónu, kterým to říká, mi napovídá, že je pro něj tahle konverzace stejně bolestivá jako pro mě. V očích se mu neobjeví ani náznak záblesku, který by naznačoval, že si užívá byť jen vteřinu našeho společného večera.

„V Ohiu,“ odpovím. „To je malé město asi šedesát kilometrů od Columbusu. A vy?“

Omezuji podrobnosti na minimum, abych se vyhnula riziku, že se ponořím do jakéhokoli rozhovoru, jenž by měl nějaký význam. Musí být strohý, formální, strojený a zapomenutelný.

„Já se narodil a vyrostl tady,“ řekne. Jistá si tím nejsem, ale skoro bych přísahala, že potlačuje zívání. Skloní hlavu a zkontroluje mobil.

Udělám totéž.

„Omlouvám se, to je chůva,“ dodá o chvilku později. „Promiňte, hned budu zpátky.“

Po těchto slovech mě nechává u stolu samotnou a mizí v chodbičce za stánkem hostesek. Sevřu rty a uvědomím si, že Roman Bellisario je táta.

Na tomhle chlapovi není ani zbla otcovského.

Je to bezohledný vyjednavač, nepotista ve stylu svěřenského fondu – poslední člověk na světě, kterého bych si dokázala představit, jak večer ukládá dítě do postele, čte mu pohádku nebo provozuje všechny ty věci se zoubkovou vílou, velikonočním zajíčkem a Santa Clausem.

Umím si ale představit, že má placený personál, který to dělá za něj.

Většina lidí, jako je on, přenechává výchovu dětí certifikovaným profesionálům.

Zadává externím dodavatelům.

Čekám na jeho návrat a procházím si přitom nějaké pracovní maily.

Když je pryč, přinesou nám jídlo, a já chvíli přemýšlím, jestli si nenechal zavolat, aby se odtud mohl vypařit. Člověk nikdy neví, a upřímně řečeno, byl by to odvážný, ale naprosto pochopitelný krok.

Nikdo by neměl trpět ani o minutu déle, než je nezbytně nutné.

Po očku sleduji dvojici po své pravici. Jeho ruka se přes stůl dotkne její. Ona se natáhne, aby otřela kapku červeného vína z koutku jeho úst. Zdá se, že z ní ani na vteřinu nedokáže spustit oči. Jsou propojeni, okouzleni, poblouzněni jeden druhým.

Je to už pár let, co jsem něco takového zažila, a v devadesáti devíti procentech případů nad tím vůbec nepřemýšlím. Randění… sex… vztahy… to všechno je teď na vedlejší koleji, protože se soustředím na svou kariéru. Svět sběratelů umění je složitý, strategický a závislý na tom, s kým se znáte. Veškerý volný čas, který mám, věnuju rozvíjení profesních kontaktů. Jsem ve výtahu směrem vzhůru a nemám v plánu z něj v dohledné době vystoupit.

„Omlouvám se,“ řekne Roman, když se (překvapivě) vrátí. „Je to poprvé po letech, co jsem nechal holky takhle pozdě večer samotné… chtěly mi popřát dobrou noc, než půjdou spát.“

Málem se zadusím pitím. Odkašlu si. „Holky? Vy máte dcery?“

Být otcem je jedna věc.

Ale být otcem dcery? To je úplně jiný sport.

„Dvě,“ odpoví a jeho tmavé oči se poprvé za dnešní večer rozzáří. „Adeline je pět a Marabel čtyři.“

Nikdy jsem nebyla z těch, co se rozplývají nad malými dětmi a miminy – pokud mám být upřímná, někdy mě až děsí. Přijde mi, že jsou příliš křehké, nepředvídatelné a plné nespoutaných emocí. Ale představa tohohle vysokého, tmavého a nevrlého multimilionáře, jak se dojímá nad svými dvěma děvčátky, je… celkem roztomilá.

Okamžitě si představím dvě malá zlatíčka se sametovými stuhami ve vlasech, v lakovaných botkách a s úsměvy, při kterých se jim ve tvářích dělají dolíčky. Takové dvě malé Eloise, žijící v hotelu Plaza.

A ta jejich jména… jsou půvabná.

Narovnám se v ramenou, znovu si odkašlu a připomenu si, že můj úkol je velmi jednoduchý. Není třeba si ho komplikovat nebo scházet z vytyčené cesty. Kromě toho, i kdyby byl ten nejlepší taťka na světě, nic to nemění na tom, jak se chová k ostatním lidem – zejména v mém oboru.

Pro to, že je učebnicový příklad naprostého kreténa, neexistuje žádná omluva.

Žádná.

Kousnu se do jazyka a potlačím svou zvědavost, abych se nezeptala na jeho bývalku. I kdyby to bylo opravdové rande, byla by to otázka úplně mimo mísu.

„Tak co vás sem přivedlo až z Ohia?“ zeptá se.

„U…“ Zarazím se včas, než vyhrknu slovo umění. „Uchvátily mě všechny ty možnosti, co město nabízí.“

Za tuhle záchrannou akci poplácám sama sebe v duchu po zádech.

„Dobře, ale proč zrovna Manhattan? Proč ne Chicago? Los Angeles? Londýn? Co vás přivedlo právě sem?“

Kdo by to byl do něj řekl? Teď se opravdu snaží.

V jeho tmavých očích ovšem pořád chybí jakýkoli náznak nadšení, stejně jako v monotónním hlase Bruce Wayna není náznak skutečného zájmu.

Roman zaboří nůž do filetu mignon, rozřízne jej a zvedne kousek ke svým plným rtům. Když žvýká, dělají se mu po stranách úst dolíčky a svaly na čelisti se mu pohybují. Nelze popřít, že je to přitažlivý muž. Někdo by ho dokonce mohl shledávat proklatě sexy. Široká ramena, nehybná tvář pokerového hráče a aura neotřesitelného sebevědomí tak u mužů obyčejně působí.

Naštěstí nejsem tak povrchní – a tuplovaně naštěstí tu nejsem sama za sebe.

„Přijela jsem sem na střední na školní výlet.“ Vynechám tu část o tom, že to byl školní výlet uměleckého kroužku Alice Calhounové. „Zamilovala jsem si to tu a hned jsem věděla, že tu chci po vysoké žít.“

„Kde jste studovala?“ zeptá se. „A co?“

I teď je v tom jen velmi málo zájmu, v jeho slovech není vůbec nic navíc, ale když už se zeptal, odpovím mu. Každá otázka, každé sousto nás jen přibližuje k nevyhnutelnému konci večera.

„Na státní univerzitě v Ohiu,“ říkám. Je to pravda, ale použiju Margauxin obor. „Studovala jsem marketing a jako vedlejší obor komunikaci.“

„Takže tak jste se dostala k vývoji produktů, jestli tomu rozumím správně?“ Napíchne na vidličku další kousek filetu a soudím, že by ji nejradši zapíchnul do tohohle rande.

Je to absurdní – podle toho, jak Theodora naléhala na Margaux, aby šla na rande s jejím synovcem, bych předpokládala, že na tom má alespoň nějaký zájem. Teď mám pocit, že jí tím prokazuje laskavost.

„Přesně tak.“ Čím méně toho dnes večer řeknu, tím líp. Není třeba básnit o všech těch exkluzivních smlouvách, co Margaux zprostředkovává – konkrétně o těch s influencery ze sociálních sítí, kteří chtějí založit vlastní řadu péče o pleť nebo mít značku sportovního oblečení nebo jakéhokoli „zboží“, které je momentálně v kurzu. Nebudu předstírat, že vím jen o polovině toho, čemu se každý den věnuje. Vím jenom, že je v tom vážně dobrá. Jedna z nejlepších. „A vy?“

„Prosím?“ zeptá se, ačkoli jsem si naprosto jistá, že mě slyšel úplně jasně.

„A vy?“ opakuju.

„A co já?“ V očích se mu zaleskne, jako by se mu líbilo, že používám tak málo slov, jako by ho bavilo nutit mě položit normální, plně zformulovanou otázku.

„Kam jste chodil do školy a co jste studoval?“ ptám se. Znám sice pověst tohoto muže ve světě sběratelů umění, ale jinak toho o něm moc nevím.

Na Wikipedii není o Romanu Bellisariovi ani zmínka.

Nemá žádné webové stránky.

Nikde nejsou žádné fotky z charitativních galavečerů, kde by pózoval na červeném koberci.

Nic.

Minimálně nikde nic nebylo, když jsem si ho před lety googlila poté, co mě kvůli němu vyhodili z mojí vysněné práce kvůli nechtěnému omylu.

Několikrát jsem ho viděla v galerii, kde jsem pracovala předtím. Procházel se tam, jako by mu to tam patřilo. Vyjednával o cenách děl, jež nebyla na prodej. Vyžadoval soukromé prohlídky před nebo po pracovní době. Nikdy mu nikdo neřekl ne. Byl jedním z největších klientů.

„Na Newyorské univerzitě,“ řekne a zapije svou odpověď douškem jantarově zbarveného alkoholu. „Studoval jsem dějiny umění. Měl jsem v úmyslu dosáhnout vyššího stupně vzdělání a věnovat se kariéře ve vysokém školství. Konkrétně jsem chtěl učit.“ Odmlčí se a na okamžik obrátí pozornost kamsi do neurčita. „Pořád si myslím, že bych byl skvělým profesorem dějin umění, ale řekl bych, že věci se vždycky nevyvíjí tak, jak si je naplánujeme.“

„Co vám v tom zabránilo?“ Nemůžu se té otázce ubránit.

A taky se nemůžu ubránit představě, jak stojí před auditoriem plným mladých nadšenců, jak jeho široká ramena a mohutné bicepsy napínají tvídové sako, jak mu rozcuchané vlasy a brýle s želvovinovými obroučkami dodávají tajemný akademický šmrnc, což je teď v módě. První řada posluchárny by byla plná dívek, všechny by si dělaly poznámky a zvedaly ruce, aby měly šanci položit mu třeba jen jedinou otázku.

Je mi to sice krajně nepříjemné, ale ten člověk mluví mým jazykem. Kůže mě pálí, jiskří mi v ní elektrizující nutkání začít hovořit o svých oblíbených malířích, obdobích a Picassových dílech. Bezpochyby se vyzná a jsem si jistá, že by mě mohl ledacos naučit.

Jenže Margaux by nepoznala Picassa, ani kdyby ji praštil přímo do obličeje.

Margaux by vyprávěla o koncertu Taylor Swift nebo Bruna Marse, na kterých byla minulý měsíc v Madison Square Garden, nebo o trendy svíčce, kterou je těžké sehnat, a ona ji objevila v butiku v Bleeckeru.

I tak mě mile překvapilo, že to není jen nějaký bohatý pitomeček, co se snaží vylepšit si portfolio bezcennými uměleckými díly, aby je pak mohl využít k daňovým únikům (jo, to se děje).

„Můj otec.“ Jeho pohlednou tvář zbrázdí náznak vrásky a podél úst se mu objeví rýhy. „Prý to není cesta pro Bellisaria, nebo něco na ten způsob. Přijde mi, že se to stalo před sto lety. Snažím se na to moc nemyslet.“

„A co vám v tom brání teď?“ zeptám se. Odhaduju, že mu bude kolem třiceti… přece ještě nežije v područí svého otce? Když má dost peněz na to, aby utratil miliony za obrazy Stefana DuMonda a sochy Ofélie Finneganové, má určitě dost peněz i na doktorát.

„Při vedení otcovy firmy a výchově dcer mám momentálně dost málo volného času.“

„Pomáhá vám někdo?“ ptám se a pak upřesním: „S tou výchovou?“

Neměla bych do téhle konverzace zabředat, přecházet k hlubším tématům a odbočovat z bezpečně vyšlapané cestičky nezávazných hovorů, ale jedna nebo dvě otázky snad ničemu neuškodí.

„Najímám si někoho na pomoc, jestli se ptáte na tohle,“ odpoví.

Sevře rty, jako by chtěl říct víc, ale rozmyslel si to.

„Omlouvám se. Musí to být těžké,“ řeknu.

„Není to tak, jak jsme si to plánovali, ale je to tak, jak to je.“

Ráda bych věděla, co přesně je to „to“.

Rozvedli se?

Rozhodla se najednou, že manželství a mateřství není nic pro ni, a vyletěla z hnízda?

Nebo nějak tragicky zemřela?

Jak se jmenovala?

Jaká byla?

A hlavně, jaká žena dokázala změnit Romana Bellisaria z bezcitného hajzla v milujícího tatínka?

Hlavou se mi honí stovky dalších otázek, ale jednu po druhé je zapíjím okurkovým ginem s tonikem.

„Prostě je to tak.“ Dopije svůj drink a odloží na talíř vidličku a nůž.

Skončil s večeří.

A pravděpodobně skončil i s tímhle rozhovorem.

Neřeknu už ani slovo. Prostě se věnuju dojídání kachny na pomerančích a květákového pyré.

„Omlouvám se,“ ukážu mezi sousty na svůj stále plný talíř. Vždycky jsem jedla pomalu, ale dnes večer to působí ještě mnohem pomaleji.

„Nemusíte spěchat,“ opáčí, a nedovedu odhadnout, jestli to myslí vážně, jestli je to ironie, nebo laskavost, obojí, nebo ani jedno z toho. Všechny ty různorodé signály, které vysílá, mi nedávají šanci si ho přečíst.

Roman se zadívá na mobil… už zase.

Vezmu si ještě jedno sousto a pak odložím ubrousek na talíř na znamení, že jsem také skončila. Mám pořád hlad. Přímo vlčí hlad, protože jsem dneska nestihla ani oběd. Ale tohle rande není potřeba protahovat déle, než je nutné. Hned jak dorazím domů, nacpu do sebe nad dřezem mísu cereálií s arašídovým máslem, hlavně abych to už měla za sebou.

Jeho řeč přeruší číšník, který mu předloží kožené desky s účtem za dnešní večer. Zvedne prst, pokyne mu, aby počkal, a pak vytáhne tři zbrusu nové stodolarové bankovky.