EVAKUACE

Miroslav Šára

Copyright© 2024 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2024 by Miroslav Šára

Copyright© 2024 Cover by qelb and DALL-E-3

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-400-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-401-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-402-9 (PDF na CD)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro nejmladší

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

1

Představoval si to jinak. Po pravdě řečeno – naprosto jinak. Měl to být nejen kýžený únik, ale především vzrušující let v zastoupení… Přesněji: let jištěný bezpečnostním převtělením. Znělo to báječně. Tajuplně. Převtělení astronauti! A on jeden z nich.

Vše navíc korunoval ten podivuhodný slib. Vyslovit ho někdo jiný, nevěřil by. Takhle byl ochoten doufat.

Matyáš se opatrně sune dlouhou, spoře osvětlenou chodbou, jedním ze čtyř koridorů spojujících obytné čtvrti s centrální Recepcí. Do Recepce smí astronauti jen na zvláštní povolení – nebo když jsou jednotlivě zváni k pohovorům. Chodba s nízkým stropem je jim naopak volně k dispozici. Stejně jako tucet odplombovaných kójí v jejich sektoru – pro dvanáctku astronautů, kteří sem po převtělení přiletěli z Prahy. Bůhví, jak ta sestava vlastně vznikla.

Matyáše před třemi týdny do akce zasvětil a vzápětí i zapojil – táta. Kdo jiný.

Bez táty by nikdy nemohl být přijat. To připouští. Dokonce si je tím jistý.

Výzva se narodila naprosto neočekávaně, jako by si ji doopravdy vymodlil; ve dnech po osudové ztrátě si pohrával s myšlenkou útěku, byla příliš neurčitá, navíc mu bylo jasné, že k faktickému útěku nikdy nesebere dost odvahy.

Nehledě na to, že netušil, kam by měl vlastně utéct.

A pak se na scéně objevil táta. Po letech. S naprosto samozřejmým výrazem, jako by uplynulo jen pár bezvýznamných dní. A že má pro mě fantastický návrh… Dokonalé řešení… Načež nabídku vygradoval odvážným slibem. Ani věřit se tomu nechtělo. Jenže řekl to táta…

A stalo se.

Zmizel. Převtělil se. Jako klíště se přisál ke své nové verzi, předchozí naprosto pustil ze zřetele; a nadchl se myšlenkou, že je to nejen proveditelné, ale i správné; že se lze vysvléknout z obnošeného kostýmu, že se lze restartovat… A proto mu nebylo proti mysli uvěřit tátovu slibu.

Na opačném konci chodby zahlédl Kevina. Nejspíš už má relaxačního spánku taky plný zuby. Ve stísněných kójích se dá jakžtakž pohodlně ležet; ale i v tom případě se cítíš jak v deprimujícím keramickém penálu. Tak to místo pojmenoval Magnus.

Potrvá to ještě dlouho? Podle centrální časomíry od nástupu na palubu Stanice uplynulo pouhých dvacet dní a pár hodin k tomu, jenže Matyášovi se zdá, že kolem nich mezitím prosvištěly celé měsíce. Minimálně měsíce… Uvízli v jakési přestupní stanici, jiné vysvětlení se fakt nenabízí, možná kdesi za odvrácenou stranou Měsíce, alespoň tak se to říká. Jemu to pošeptal Kevin. Rozhlížel se přitom na všechny strany, jako by se bál, že v té chvíli nejsou sami. Jenže pokud chtěl informovat Matyáše, nemohl jinak než hlasem.

Magnus na toto téma nahlas dosud nikdy nepromluvil, ohledně pozice vyslal jen jedno ze svých zpropadených vnuknutí. Což ví Matyáš taky od Kevina. Samotný Kevin na tom ovšem možná není o mnoho líp než Matyáš, ale přesto dál tvrdí, že vnuknutím perfektně rozumí. Tedy skoro perfektně…

I Matyášovi pod lebeční kostí občas bloudí za vlasy hodně přitažené myšlenky; někdy si dokonce říká, že z toho padajícího výtahu vůbec nevystoupil, jen se vsákl i se Stanicí ve tvaru obří polokoule do čísi utkvělé představy, že ho pohltilo cosi, co je, ale i není… Byť je Magnus – tentokrát opravdu nahlas – ujistil, že kompletně vše, co tady vnímají, v čem tu existují, není žádná náhražková metaverse… Přesně takhle to řekl, zmetek. Naprosto srozumitelně. I pro Matyáše.

Chodbou jich obvykle pochoduje víc. Dnes tu bloumají pouze on a Kevin. A taky, jak jinak – Stíny.

Kevin právě zvedl ruku. Jako by se hlásil. Nebo aby mu zamával. A upozornil na sebe. S Kevinem si Matyáš rozumí ze všech kolegů nejvíc, i když interní výbavou se i oni dva od sebe poměrně liší. Základní úroveň (rozuměj nejnižší) v celé dvanáctičlenné sestavě zastupuje pravděpodobně pouze on, Matyáš. S tím nic nenadělá.

Bylo by mu líp dál v jeho pražském bytě? Nejednou si vzpomene, jak stojí u okna, v paneláku na pražské periferii, v jedné z těch starých desetipatrových budov, které si mohly nechat snít o napojení na distribuční síť s koncovými domácími metamorfozéry a materializačními jednotkami (v těchto místech se stále ještě chodí do obchodů – ale i do hospůdek, v nichž už ovšem obsluhují výhradně Servácové). Vidí sám sebe, jak stojí u okna a zírá na šedou betonovou odstavnou plochu, kterou okupují vesměs staré automobily. V rozhledu mu brání blízké domy – a nad jejich střechami ohromné těleso dálničního obchvatu, které dokonale překrylo část sídliště. Ze svého pokoje v nejvyšším poschodí vždy zahlédl jen nepatrný výsek oblohy. Ale o to teď nejde. Kladné odpovědi na vtíravou otázku se vzpírá holá skutečnost: ten byt je už pouze jeho. Jenže býval přece jejich. Ještě docela nedávno. To dosud nepřekousl.

A tak utekl – obrazně řečeno. Akceptoval nabídku. To zní lépe. Pokud může věřit tátovu slibu, pak vůbec neutíká – naopak se přibližuje, neguje drtivou ztrátu, o níž toho ví zoufale málo, ale i tak mu dochází, jak moc je to ztráta bolestná. A trvalá. Ale o tom teď přemýšlet nechce. Pokaždé ho z toho pekelně rozbolí hlava. Nerozumí té situaci. Své aktuální situaci. Je to úplně stejné jako s vnuknutími.

S radostí se nechal včlenit do posádky, spíše by se hodilo říct s úlevou. Vkročil do poněkud podivného výtahu padajícího pod povrch zemský (přesně tak to probíhalo, fakticky, nebo alespoň se to tak jevilo), aby tam někde dole, v hlubokém suterénu, zažil avizované převtělení.

Převtělení. Málem na ně zapomněl. Takže když teď – i kdykoliv jindy – má pocit, že na ten pohled z okna starého paneláku nejen vzpomíná, ale že jej i aktuálně prožívá, nemusí jít o žádné pominutí smyslů.

Pomalu dokráčel na konec chodby; dál už je jen Recepce a v jejím středu tubus se zdejší verzí výtahu. Na okamžik se zastavil. Vůbec poprvé ho napadlo, že se ten jejich velkolepý let zatraceně moc podobal přesunu zboží. Metamorfóza, průlet distribučním potrubím – a v cíli finální materializace. Hotovo!

Zbožím jsi byl, zbožím jsi a ve zboží se obrátíš. Amen.

Disciplinovaně udělal čelem vzad a vydal se nazpátek. Kevin právě postupoval proti němu. Znovu na ubíjející cestě sběrným táborem – i tak si tady Matyáš občas připadá. Nemůže si pomoct. Je netrpělivý, vždycky takový byl. Spoustě věcí nerozumí… Ano, ano. Ale přesto se toho zlého příměru nedokáže zbavit.

Oba se zastavili. Tváří v tvář. Chvíli mlčeli. Pak ticho prolomil Kevin.

„Luka, ten Dalmatinec, se pořád ještě nevrátil,“ řekl tiše.

„Nevrátil? Odkud se nevrátil?“

„Z pohovoru přece.“

To nic neznamená. Pohovor se může protáhnout i na několik hodin. Matyáš si připomněl svá dvě sezení před velkoplošnou obrazovkou se záběry nesrozumitelných obrazců, podivných diagramů, krátkých náhledů na – jak se mu zdálo – nepozemské, přesto něčím přitažlivé nazelenalé scenérie doprovázené monotónním kladením zdánlivě nijak záludných otázek.

„Každý pohovor se může protáhnout,“ řekl Matyáš nahlas. Značně opatrně.

„To jistě ano. Jenže Luka šel na pohovor už včera odpoledne…“

Teď je krátce před polednem. Dalmatinec je pryč už asi opravdu příliš dlouho.

Všichni jsme zmatení. A podráždění. A především netrpěliví.

„Nemusí to přece být hned špatná zpráva,“ zkouší navrhnout Matyáš. „Třeba… Třeba je Luka naopak šťastlivec, první z naší skupiny, kdo prošel.“

Někam dál. Do cílové stanice. Do lákavější verze… Čeho? Všeho, úplně všeho. Přesně tam, kam se bezmyšlenkovitě hrne i on sám.

Co by za to jiní dali, slyší v duchu. Vzpomněl si, jak stáli na balkoně, s tátou, v dnes již jen jeho bytě. A jak mu táta domlouval…

Kevin pokrčil rameny. „Taky mě to už napadlo… Jenže na základě nápovědy Magnusova vnuknutí se mi to moc nezdá. Vycítil jsem nějaký skrytý problém. Vážný problém.“

A je to tady. Ďábelské informativní vnuknutí! Kevin sice dokáže tu a tam něco pochytit, to zřejmě ano, ale i tak rozumí málo. A Matyáš? Ten je úplně mimo. Naprosto netknutý. Matyáš nemá co pochytávat. Nic v něm nerezonuje. Žádný informativní nálet…Vnuknutí je něco naprosto neporovnatelného s implantovaným translátorem, bořícím jazykové bariéry, tou běžnou věcičkou – Matyášův standardizovaný tlumočník zvládá dvě desítky indoevropských jazyků, aniž by si to jeho uživatel uvědomoval. To ano. Okolní svět mu zní hezky česky. Vnuknutí ale nezní. Ta buď jsou, nebo nejsou. V Matyášově případě platí druhá možnost.

Oba stojí uprostřed chodby a cítí se ztracení. Zbloudilí… Matyáš si znovu a znovu opakuje, že to proboha musí mít nějaký smysl, dokonce i ten jeho zřejmý komunikační hendikep. A především: táta by ho sem, kdyby to smysl nemělo, přece neposlal! Ano, táta to byl, kdo mu hodil záchranný kruh, kdo mu kromě toho dal ten úžasný slib, on to byl, kdo Matyáše nasměroval k výtahu a převtělení, i zajistil bezproblémové přijetí. Takových let se neviděli, naposledy když byl Matyáš ještě malý chlapec, přesto když ho před třemi týdny spatřil u sebe doma na balkoně, vůbec ho to nepřekvapilo. Ničím mu to nepřišlo zvláštní. Tátu pochopitelně hned poznal, aby ne, okamžitě pocítil nadšení, kdepak nějaké výčitky, že je před lety opustil a nechal s mámou samotné, žádné dotčené otázky, nic takového – jako by jejich vztah nikdy nebyl ani epizodně přerušen; dokonce ho nevyvedlo z míry, že se otec ocitl na balkoně v jeho uzamčeném bytě.

(Proč taky, mohl mít pořád klíče, kdysi to býval i jeho byt.)

„Je mi líto, že jsem tak špatný zpravodaj,“ ozval se Kevin. Jako by bylo horší špatně rozumět vnuknutím než se s nimi totálně míjet.

Oba pohlédli stejným směrem. Obvyklý pohyb. Na konci chodby se tma viditelně převalovala. Jako temně šedá mlha nebo kouř pod občasnými nápory větru. Už si na ten pohled zvykli. I když o původcích dál nevědí nic. O Stínech jim Magnus neřekl ani to nejmenší. Ticho. Ani slovo, nejspíš ani vnuknutí… Tedy pokud může věřit Kevinovi. Ostatních kolegů se neptal. Jako by před nimi cítil přílišný respekt. Ostych. Jako by mu bylo proti mysli obnažit se před nimi trapným přiznáním, že on nerozumí.

Stíny jsou jako obvykle někde poblíž, vždycky ale co nejdál od astronautů. Jejich pojmenování vlastně moc nesedí. Jaképak stíny. Viditelně se jedná o trojrozměrné postavy, temně šedé panáky bez tváří, očí, dlaní i prstů, ukázkově nedokonalou imitaci lidských bytostí. Kevinovi připomínají oživlé mumie, člověka v kokonu.

„Co myslíš,“ zeptal se Kevin před pár dny, „jsou to spíš zástupci posádky téhle polokoule, nebo nějací podobně naverbovaní chlápci jako my?“

Matyáš neodpověděl. Co taky na to říct. Můžou vršit jeden nesmysl na druhý, ale k pravdě tím nevystoupají ani o milimetr.

Stíny se v tuto chvíli zvláštní rozevlátou chůzí od obou astronautů vzdalují, tak je to pokaždé; jako by o bližší kontakt nestály, jako by jim stačil pohled z dálky. Krátce poté mizí v Recepci. Nikdo a nic jim v tom nebrání.

Matyáš a Kevin chvíli stojí na místě, pak zamíří ke svým kójím. Relaxovat. A nejen to. Oba se v myšlenkách vracejí k rozpačitému dialogu o Lukovi. Oba se snaží sami sebe přesvědčit, že mají zbytečné starosti – ale zároveň v nich jako neodbytný podtón zní obava, že jejich strach je oprávněný.

2

Opět se nasoukal do keramické kóje. Matyáš si v ní připadá jak v rakvi, i když podstata je naprosto odlišná. Leží tu, aby relaxoval, aby se dobíjel… Díky tátovi se ocitl v roli astronauta. Představuje si, že až uzraje čas, opustí to statické místo a poletí dál…

Rád by se zeptal táty; otázky se řadí do rostoucího zástupu; zeptat se ale nemůže, táta tu není.

Odpočívá v multifunkčním penálu, kde lze relaxovat, vybírat si sny, ale i přijímat energii – připadá si pak jak starý automobil na baterky připojený k nabíječce. Nebo jak pacient visící na hadičkách životodárné kapačky… Před očima se mu míhají obrazy posledních týdnů a dnů; přicházejí bez vyzvání, derou se jeden přes druhý, vynucují si pozornost; hlava se mu co nevidět rozskočí.

Roztančené vzpomínky ho znovu vrátily před výtah. Když si scénu v klidu kóje opětovně přehrává, plně si uvědomí její bizarnost. Nemá teď na mysli své přijetí, které – po pravdě řečeno – nebylo ničím jiným než příchodem protekčního synka na scénu. Tehdy si nic takového nepřipouštěl. Především byl naprosto oslepený i ohlušený nenadálou ztrátou, hlavou se dobýval co nejhlouběji do písku, ano, tak nějak to bylo, snažil se sám sebe přesvědčit, že se to nestalo.

Už před třemi týdny mu došlo, co přijetí nabídky znamená: dálkový let. Něco na způsob emigrace vyššího řádu. Pálení mostů…

O to víc se podivoval, kam ho dvojice asistentů druhý den ráno odvedla.

Co čekal? Kosmodrom s přichystaným hvězdoletem v Praze asi stěží, ale přesto tohle už vůbec ne.

Dvojice asistentů ho vyzvedla u něho doma v uvadlém periferním paneláku a společně okamžitě zamířili k nejbližší stanici metra. Překvapilo ho, že vystoupili už na druhé zastánce, ale to byl jen počátek Matyášova narůstající úžasu. Ocitli se v suterénu rozlehlého chodovského areálu Západopole – v stárnoucím, stále ale ještě funkčním obchodním centru. Od éry hojnosti se tu v provozu zarputile držely desítky obchodů, obchůdků, osvěžoven všeho druhu, včetně životabudičských zón, chybět nemohly ani klasické kosmetické opravny, i když ty už jen spíš živořily, hrací boxy, metaversové katedrály, trenažéry nejrůznějších funkcí a zaměření, regulovaná internetová hnízda – a bůhví co ještě.

Proč ale právě sem?

Asistenti ho vedli davem klientů, kteří nakupovali i bezcílně bloumali, až zabočili do jedné z postranních uliček, jaké nejčastěji míří k toaletám, umývárnám a skladům. Teprve nyní si Matyáš všiml, že jeho doprovod má na sobě kombinézy úklidové čety… Tehdy to jen zaregistroval, nic víc, hlavu si tím nelámal – nyní se ptá sám sebe (marně), jestli v totožných stejnokrojích už za ním přišli do bytu. Absolutně si tím není jistý.

Bez sebemenšího zaváhání vpadli do dveří zákazníkům zapovězených, do tmavé komory plné pojezdných robotů, čisticích prostředků, ale také desítek primitivních košťat, kýblů, beden s hadry a podobnými proprietami. Matyáš se nestačil divit. Dění kolem sebe tehdy jen odevzdaně registroval. Jako by asistenti s sebou vláčeli plastovou figurínu. Diví se až dnes, v kóji, vleže na zádech.

Jeden z asistentů otevřel plechovou skříň. Prázdnou. Její zadní stěnu vyplňovaly dveře od výtahu. Otevřel i ty. Uvnitř kabiny seděl liftboy. Nebyl to člověk jako Matyáš. Už tehdy Matyáš poznal, že má před sebou plecháče. Něco jako je Servác, i když tento byl menší, subtilnější – a zblízka člověka popravdě řečeno moc nepřipomínal.

Jeden z asistentů se dotkl Matyášova ramena – a pak pokynul plecháčovi. Jako by i něco řekl, ale jednalo se spíš jen o jakýsi zvuk. Bylo to, uvědomuje si dnes Matyáš, podobné dvojímu mlasknutí. Ano. Nic víc.

Pak bylo vše velice prosté.

Prosté a rychlé.

Matyáš se posadil na lavici proti plecháčovi, asistenti s mírnými úklonami hlav vycouvali, zavírající se dveře kabiny Matyáše a plecháče odřízly od zbytku přebujelého obchodního centra – a vzápětí se kabina i se svým živým nákladem začala pocitově nořit do hlubin.

Možná do země pod pražskými Západopoli –

ale možná taky úplně mimo Prahu i kontinent –

někam pryč, daleko, mimo dosah běžných smrtelníků…

Takhle ti to přece, Matyáši, vyhovovalo…

Ano, nějak tak to chtěl.

Přál si to.

(Nejen tu očividnou prostorovou změnu; i v této chvíli si připomínal tátův slib a začínal věřit, že ji možná doopravdy znovu potká, že nic neskončilo…)

Jako by tím pohybem dolů vše naopak znovu začínalo.

Jako by se díky pohybující se kabině mohl znovu narodit – se všemi zkušenostmi a dovednostmi, jež postrádal.

A navíc měl na výběr, které že zkušenosti si ponechá – a které škrtne, vynuluje, zbaví je historické existence.

Tak nějak si to sumíroval, ve své komplikované – a přesto jednoduché mysli.

Kabina se řítila zdánlivě dál kamsi dolů – a Matyáš s ní; a zároveň v jakémsi druhém plánu postřehl, že i on, společně s oběma asistenty, vystoupil a vkročil zpět do obchodního centra; že se s nimi vrací do stanice metra – a pak míří domů… Což se sice zdálo být naprosto nesmyslné, jenže právě toto se mu při pádu do hlubin vybavilo.

3

Naprosto nepochopitelná věc. Zázrak. Cosi blízké vyslyšené modlitbě. Matyáš se sice nikdy nemodlil, ale čím víc o tom přemýšlí, vyslyšen vážně byl. To ano.

Náhle, zčistajasna stáli zase vedle sebe. Dívali se jeden druhému do očí, ani tma je o ten zážitek vzájemnosti nemohla připravit. Vyměňovali si myšlenky, stanoviska, putovala mezi nimi slova. Táta a jeho jediný syn. Kdo jiný by mu mohl pomoci, kdo jiný poradit!

„Moc dobře ti rozumím, věř mi,“ zopakoval otec. Ujistil ho o tom ještě dřív, než mu mohl Matyáš cokoliv vysvětlit. Otec byl jako obvykle v obraze. Na rozdíl od syna, který se nepotatil. S tím nic nenadělá. Jenže o to teď nešlo, hlavu měl napěchovanou docela jinými starostmi.

Osobní ztrátou.

A neodbytným pocitem, že něco udělal špatně. (Nebo naopak neudělal vůbec.)

„Všechno se vyřeší, napraví, bude to v pořádku.“ Táta nabízel slova, moc dobře znal svého syna, věděl, že čím více slov a ujištění navrší, tím spíše ho přesvědčí. Uklidní. Moc dobře zná synovy limity. Jeho chronickou nejistotu. I netrpělivost.

Najednou je pryč… Nevím, co se stalo. A hlavně proč se to stalo… A nejspíš bych to vědět měl… Já…

Táta pokyvuje hlavou, oba zírají do noci, jako by v té tmě muselo dřív či později zazářit spásné světýlko. Syn povídá a povídá, je zmatený, už jen tátův příchod je věcí mimořádnou… Taková náhoda! Ztráta – a vzápětí setkání, v něž už nedoufal… Táta. Přišel mu podat pomocnou ruku? I v jeho přítomnosti ovšem pociťuje to deprimující prázdno. Mnohem jiné, hlubší, ochromující; s obyčejnou samotou se to nedá srovnat.

Strach se mísí s nadějí. Ví, že by tu neměl jen čekat, nikdo v jeho situaci by pouze nečekal a nerespektoval podivné, skoro až urážlivé doporučení. Nejdřív zavolal první policajt a ověřil si espézetku; a typ vozu; a něco vykládal, ale Matyáš ho vnímal jak z opačné strany galaxie; ví, kdo vozem odjel a dosud se nevrátil; mocný úder strachu mu přikoval vševěda k uchu, ačkoliv ten na druhé straně už dávno zavěsil. A pak se ozval policajt číslo dvě. Oba o sobě tvrdili, že jsou od policie. A zopakoval to, co mu kladl na srdce první volající. Zůstat na místě. Budeme vás informovat… Ten druhý se podobně jako první tvářil, že právě dorazil na místo neštěstí. (Třeba se tam potkali oba, proč ne…)

Čeká.

Matyáš by – jak se zná – čekal, i kdyby mu to nikdo nepřikázal.

Jako by skutečný svět byl jen v knihách; mimo ně je ztracený. Bezradný…

„Už se tím netrap, Mate,“ řekl táta. 

Tohle oslovení už hodně dlouho neslyšel. Mate. Eliška mu tak nikdy neříkala.

„Máš pravdu, čekat tu nemá smysl,“ rozhodl táta.

A pak již na řadu přišla tátova nečekaná nabídka. (To kvůli ní přišel, kvůli ní se objevil na nočním balkonu.) Jednoznačná výzva k pohybu. Matyáš snaživě přikyvoval. Nerozuměl, ale přikyvoval... To ovšem znamená, že uteče, napadlo ho časem. Zbaběle zmizí ze scény. To přece nejde… Jenže než se proklestil narůstajícím dilematem, táta přišel se svým slibem. Nevyslovit to on, Matyáš by takovou hru nikdy nebral vážně. Ani on ne… Táta ho ubezpečil, že ji spolu naleznou. Slyšel dobře? Přání otcem myšlenky? To přece… Jenže táta dál pokračuje. Vrší slova. Ví, že na slova, na spoustu vyřčených slov syn nakonec dá. Vždycky jimi poměřoval svět, jejich prostřednictvím osahával prostor kolem sebe, ať již prázdný, nebo zalidněný… Od mala zvláštní chlapec… Slova formují naprosto zvláštní strategii. Let. Vesmírná plavba. A Matyáš coby astronaut.

Není divu, že z toho byl od počátku zmatený.

„Nic není zmatené, chlapče. Vše běží podle plánu. Věř mi.“

Táta ještě několikrát zopakoval, že dál čekat by byl naprostý nesmysl; naopak je nejvyšší čas co nejrychleji odejít. Konečně začít jednat… Co by za to, Mate, dali jiní, mít stejnou možnost!

Matyáš si s překvapením uvědomuje, že zatímco ho táta směruje do dění, jaká neznal ani ze stránek milovaných knih, stále častěji se na scéně objevují velice známá slova. Jaká si pamatuje z dětství. Projekt. Přemostění. Spříbuznění… Byl malý, nepříliš zvídavý, co ta slova obnášela, neví. Ovšem dnes už dokáže připustit, že právě kvůli nim od nich před lety odešel; což máma nikdy nerozdýchala, nikdy se nesmířila s tátovým vyšším posláním, brala to jako zradu, nic než zradu, a tak dále – až nakonec po necelých šesti letech skončila v sanatoriu, ale už ne jako zdravotnice.

(Čerstvě plnoletý Matyáš tehdy v bytě osiřel.)

Vesmírný let?

„Ale tohle já přece nemůžu zvládnout?“ podotkl tiše Matyáš. Dál spolu zírali do tmy místy děrované úsporným veřejným osvětlením. Astronaut Matyáš Borový. Proti své vůli na okamžik spatří sám sebe na titulní fotografii – a ve starodávném skafandru. Úžasná hloupost! Je na podpoře, bezmála tři roky, copak o to, to není to nejhorší – ale za sebou má pouze praxi čtenáře. Šest sezon v Metropolitní bibliotéce. Copak tohle táta neví?

„S tím si hlavu nelámej,“ ubezpečí ho táta. S odzbrojující jistotou. Jako ten, kdo už se dávno rozhodl.

Poprvé padne zmínka o převtělení. Matyáš ji nechá kolem sebe volně proplout.

„Velice jednoduché to bude,“ usmál se táta. Pravděpodobně spokojený s tím, že může synovi pomoci. Že zdaleka není tím, kdo odešel a spálil za sebou všechny mosty.

Ano, už dávno bylo rozhodnuto.

Matyáš se dověděl, že příští den dopoledne u něho zazvoní dvojice asistentů – a doprovodí k výtahu.

Ano, slyšel dobře – k výtahu.

(Až na to, že ten termín v paměti příliš nezafixoval. Anebo: že slovo výtah v tu chvíli považoval za pouhý symbol.)

Události se dávaly do pohybu.

To tempo připomínalo úprk. Nebo únos.

Ale podobná přirovnání Matyáše neoslovila.

Takže už za pár hodin.

Výtah. Naprosto banální věc, připadalo mu. To neznělo ani trochu výhrůžně. (Ale až před ním doopravdy stane, zaskočí ho, že se nejednalo o žádné symbolické líčení jeho nadcházející vesmírné cesty.)

„Přesně tak. Nastoupíš, posadíš se – a výtah se dá do pohybu.“

To bude vše.

A stalo se.

4

Ten den se podobal bowlingové kouli. Rázně rozprášil ustálený pořádek a vše, co s ním souviselo. Co Matyáš dosud považoval za trvale nezměnitelné jistoty. Události toho dne současně odstartovaly související změny.

(Ve vzpomínkách při povinném relaxu v keramickém boxu se propadá o další hodiny zpět…)

Jobovu zvěst v pozdní odpoledne doručil vševěd. Tentokrát Matyášovi nikdo nevolal, krabička jen třikrát poplašeně pípla, téměř to znělo, jako by naříkala. Možná po svém soucítila s Matyášovou obstarožní škodovkou, která nebyla až tak archaická, aby si nebyla schopná zavolat o pomoc.

Proč se ozýváš?

Co se mi to, proboha, pokoušíš sdělit?

Překotné události se začaly odvíjet před necelou hodinou. Bouchnutí dveří a rychlé cupitání po schodech. Eliška dolů utíkala po svých, nečekala na výtah. Ostatně, čekat ani nemohla, tahle paneláková verze zdviže je už zase mimo provoz. Běžela dolů. Ano, utíkala. Vzdalovala se od něho… A Matyáš jen seděl, stejně jako bude tupě (disciplinovaně) dřepět i následující hodiny. Dlouhé hodiny. Dokud nesejde dolů a na vlastní oči se nepřesvědčí, že škodovka je vážně pryč. Odjela. S Eliškou za volantem… Pak se vrátí domů, odevzdaně vystoupá deset pater; v tu chvíli se ještě nestrachoval, to vůbec ne, jen si nedokázal sesumírovat, k čemu vlastně došlo, protože ho nenapadal ani jediný důvod jejího překotného úprku. Zmizela beze slova. Někam odjela. Ale vrátí se.

Jenže tím si náhle přestával být jistý.

Zíral na nevelký displej a jeho nepříliš jasný obraz. Ano, ano, stmívá se, tím to bude. Navíc kamerka v jeho škodovce není žádný zázrak.

Konečně mu došlo, na co už několik dlouhých minut upřeně hledí, kvůli čemu vševěd třikrát poplašeně zapípal… Musí se soustředit. Cítí, že se mu prsty stále víc a víc třesou, jak jím prostupuje příliv narkotizační nervozity – to proto, že si stále jasněji uvědomuje, co že to vlastně vidí. Co vše z toho může vydedukovat. A co naopak nevidí – a nač postrádá jednoznačnou odpověď.

Kamerka snaživě zprostředkovávala záběry, objektiv jezdil zprava doleva a zleva doprava; Matyáš až nyní dešifruje obraz: vidí část palubní desky, čelní sklo na straně u spolujezdce s vějířem prasklin, těsně za sklem něco temného, masivního, vlevo úzký průzor do krajiny porostlé stromy… Ano, teď mu svitlo, to tmavé je kmen stromu. Auto do něho narazilo. Je nakloněné… A na palubní desce a taky na viditelné části volantu jsou červené skvrny. Totožně rudé jako písmena a číslice v dolní části displeje uvádějící souřadnice místa.

Protože to červené – co nejsou písmena a číslice – by mohla být krev.

Vážně krev?

Matyáš zahání dotěrnou představu, hýčká si dětinskou představu, že když tuhle informaci důsledně potlačí, tak ji tím i sprovodí ze světa.

Proboha…

Auto ztroskotalo kdesi za Prahou, řekl by, že v místech zárodečného pralesa, i když jistý si tím tedy není, stromů vidí na displeji málo, vlastně jen ten jeden. Pak ještě několik rozostřených siluet. Což by sice mohly být kmeny dalších stromů, ale stejně tak dobře i pozůstatky staré průmyslové zóny.

Nedokáže se soustředit. Navíc mu krátce po sobě volají dva policajti (nebo ti, kteří se za ně vydávají). A vyzvou ho, aby zůstal na místě… A docela krátce ho lustrují, skenují, zaměřují; ta slova, to jsou jen formality, jakýsi dozvuk zvyklostí z včerejších epoch…

Matyáš se nezmůže ani na jediný dotaz.

Odjela.

Třeba se už nikdy nevrátí…

Ona: otevřená, vstřícná, oblíbená, vysloveně sluníčko. (Občas propadal panice, scénu, kdy ona odchází, v duchu viděl vícekrát, ale když k ní došlo doopravdy, nevěřil, že se to stalo; ať si láme hlavu sebevíc, nepřijde na to, co ji přimělo zvednout se ze židle, mlčky za sebou zavřít dveře a rychle seběhnout ze schodů…)

On: s přibývajícími roky stále uzavřenější (kdepak zábavný, už dlouho ne, pokud kdy byl), jako by vyeliminovaný; jako by v každé situaci, bez ohledu, jak na ni byl či nebyl schopen reagovat, byla jeho přítomnost jaksi nepatřičná; takže i když postupně přijme holý fakt, že odešla, odjela…, nikdy nepřijde na důvod, proč tak náhle, kvapně, bez jediného slova vyrazila z jejich bytu v desátém poschodí, seběhla ze schodů a usedla za volant.

Sedí a dál čeká. To fakt není normální, Matyáši! Já vím.

Právě podruhé zavřeštěl jeho vševěd; a znovu se rozezní úředně přísný hlas, znovu mu kdosi hlásí, že právě dorazil na místo nehody – a tak dále a tak dále… Znovu ho vyzve, aby – jelikož je majitelem vozu, ovšem nikoliv účastníkem nehody, setrval na příjmu a nejlépe i fyzicky na své adrese a byl policii k dispozici… A poté, na rozdíl od volání číslo jedna, zazní cosi podobné omluvě: zhruba v tom smyslu, že dnes toho mají podezřele hodně (následuje stručný popis dalších dvou či tří nehod), a proto se na místo dostali s určitým zpožděním… Zní to lidsky, ale nelze vyloučit plecháče. Plecháči umí být velice empatičtí…

Proboha, vzpamatuj se, tohle není ani trochu důležité!

Sedí v hlubokém křesle, které si spolu celkem nedávno koupili v retrokrámu – oba milovali historii, staré časy, éry, jež zmizely v nenávratnu…

Stop! Některá slova bolí. Například nenávratno…

Jak ono to přesně bylo. Seděli v obýváku, oba listovali svými vševědy…, ano, to souhlasí; popíjeli odpolední čaj a mlčeli. Každý na chvilku ve svém mikrosvětě.

(Který opouštěli – zvláště on – stále méně často.)

A pak se náhle zvedla a bez jediného slova odešla.

Věnovala mu jeden rychlý, strašně rychlý pohled – pokud si to ovšem dodatečně nenamlouvá. Smutný pohled.

Smutný, nebo nazlobený?

Nebo vystrašený…

(Nezeptal se. Nezajímal se. Teď si to uvědomuje. Až nyní…)

Improvizuje, přehrabuje se myšlenkami, podpírá je provizorními konstrukcemi. Rozhodně v tu chvíli nebyl dostatečně pozorný. Má si to vyčítat? Mělo to svůj podíl na všem, co ten osudný den následovalo? Ve vševědu právě četl mail od Zity. Spolužačky ze střední školy. V Praze se náhle objevila v průběhu třetího ročníku; s jejími rodiči se nikdy nesetkal a někdy měl vysloveně pocit, že žádné neměla – neuměl si vysvětlit, proč získal ten dojem… Její psaní bylo jako obvykle poněkud mentorské. Nepříliš zajímavé, po pravdě řečeno. Vlastně jen další z řady jejích pozvánek na jakési doškolovací kursy. Zvyšování osobnostní úrovně – to bylo její utkvělé téma (fixní idea, jak by podotkl starý literát Jaroslav Hašek)… Přesto její maily četl. Protože nikoliv možnosti osobnostního růstu, to Zita ho zajímala. Říct o ní, že ho přitahovala, by asi neodpovídalo skutečnosti. Nebylo by to přesné. Spíš přehnané. A to nejen proto, že již na samém počátku jejich známosti se Zita vyjádřila naprosto kategoricky: kamarádství ano, intimní vztahy ne. V žádném případě… A on to poslušně respektoval. Nejen proto, že Matyáš nikdy nebyl vůdčí typ, ten, kdo s chutí rozhoduje – naopak se rád nechával vést. Ovšem nejen proto se okamžitě podřídil… To, co bylo mezi ním a Zitou, nemělo nic společného se sexuální přitažlivostí; těžko se to popisuje, ale když se ocitli spolu, jako by v tu chvíli přestávali patřit do kategorií žena a muž, vypadalo to, jako by v nich ožívala nějaká hodně zasutá vzpomínka, nějaká nesmírně důležitá informace, jejíž čas ještě neuzrál natolik, aby byla vyslovena nahlas.

Se Zitou žít nemohl.

Žil s Eliškou.

Když teď pitvá poslední minuty, v nichž Elišku viděl vedle sebe a živou, má ze sebe přinejmenším podivný pocit. Jako by jí – ten den četbou banálního mailu – byl se Zitou nevěrný; ačkoliv nic nebylo vzdálenější pravdě.

Dobře, četl a něco nezaznamenal.

Něco důležité.

Jak moc?

Mohl něčemu zabránit?

V té samé chvíli už byla Eliška na nohou a s letmým vážným pohledem kratičce upřeným na Matyáše mířila ke dveřím.

Ne, neblázni, Matyáši, nic jsi nemohl udělat jinak. A lépe.

(Ach, ano, ano; proč tomu ale není schopen uvěřit?)

Za okny tiše nakynula tma.

Co přinesou následující hodiny?

(V odpoledni poznamenaném poděšeným pípáním vševěda, dvěma telefonáty a svědectvím kamerky ho jen stěží mohlo napadnout, že už brzy se na balkoně potká se svým tátou.)

5

Matyášova kóje slabounce vrní, jak spokojená kočka; svůj živý náklad hýčká, krmí a konejší, je v tom cosi až živočišného, něco, co by tu člověk nečekal; jenže: je převtělený jedinec ještě člověk? Matyáš si podobné otázky ovšem neklade. Teď rozhodně ne. Ve vzpomínkách plave proti proudu a na chvíli se cítí přesně jako to rozmazlované kočičí stvoření…

Byly to nádherné roky.

Až teď je schopen říct, že ještě mnohem nádhernější, než si kdy pomyslel… Jenže i kdyby to vykřikoval sebevíc nahlas, je to projev příliš pozdní.

S Eliškou se seznámil v Metropolitní bibliotéce, kam s čerstvým univerzitním certifikátem – a ve vševědu s nově nainstalovanou speciální aplikací umožňující vstupy do některých sekcí databanky jeho almy mater – nastoupil na pozici čtenáře.

Knihy Matyáše zajímaly odjakživa. Čím byly starší, tím lépe. Nejen svému okolí, občas i sám sobě připadal jako opožděně narozený, jako nenásilně odsunutý… Těžko ten stav pojmenovat. Cítil se osamělý? Ano, asi ano; ale ne přímo zavržený. Se samotou si rozuměl. Kamarádů měl málo. V základní škole se v podstatě bavil výhradně se členy třídní skupinky, do které byl učiteli nominován – nebo s tím, vedle koho právě seděl.

Matka byla nejprve ráda, že má syna pěkně na očích, ale časem svůj postoj přece jen přehodnotila. Měl bys víc chodit za kamarády, říkávala, nebo si je k nám domů přivést. Párkrát jejímu naléhání vyhověl, při setkáních se i pobavil – ale brzy se vše vrátilo do ustálených kolejí. Mezi sebou a svými spolužáky vnímal cosi jako průhlednou blánu, neviditelnou, ale přesto trvale přítomnou bariéru. Nějak podobně to asi cítili i kamarádi, po návštěvách se vrátili do zavedených rolí pouhých spolužáků.

Táta rodinné záležitosti příliš nekomentoval; plně ho zaměstnávala práce, o níž si malý Matyáš tehdy nedokázal udělat žádnou konkrétnější představu. Nepřemýšlel o ní. Byl malý a nezajímal se o to. (Dnes je, pravda, velký, ale čím víc vrstev tátovy práce odkrývá – a ještě odhalí –, tím víc pro něho bude nepochopitelnější.)

V letech středoškolských se na scéně objevila Zita.

Samotář tehdy zneklidněl, vypadalo to téměř jako láska (její podoby a projevy znal ovšem pouze z četby), ale příliš jistý si tím nebyl… Jenže Zita sama sebe obehnala nepřekročitelnou hranicí. Stop! Dál ani o krok! Jako by nejen on byl bezkontaktní typ, jako by i ji od bezprostředního okolí oddělovala neviditelná hradba… Podřídil se.

Trochu ho to trápilo.

Ale nehroutil se.

Než se v bibliotéce potkal s Eliškou, narodilo se nejen podivné přátelství se Zitou – v té době ještě stihl dokončit univerzitní studium. Klasické. Učebnicové. (Jiné by po pravdě řečeno nezvládl.) Na konci prvního vysokoškolského semestru skoncoval s panictvím. Do té doby nulová bilance jeho milostných úspěchů sice i jemu připadala ostudná, ale že by tím snad duševně strádal, to ne. Bral to jako realitu; každému není dáno; navíc: není přece všem dnům konec. Ostatně ve svých milovaných starých knihách nacházel nejednu paralelu se svou privátní verzí robinzonády; někteří literáti popisovali první desetiletí jednadvacátého století mimo jiné i jako epochu, v níž se myšlenka sexuálního vztahu začala stávat až čímsi zoufale zastaralým.

Přesto si ověřil – či přesněji: bylo ověřeno –, že není asexuál.

Stalo se tak po jednom letním studentském večírku. K účasti ho přiměla Rita (téměř Zitina jmenovkyně, ovšem jinak podoba žádná), blondýna se zplihlými vlasy a hubenýma nohama; dělala na něho oči již několik měsíců, toho si nešlo nevšimnout; Matyáš měl ale dojem, že je zoufale dělá úplně na každého spolužáka – takže proč ne i na něho. Tím ovšem její kratičká historická úloha skončila.

Do laskavých chapadel ho uchvátila jiná spolužačka, možná jen z čiré zvědavosti, asi jako entomolog, která zčistajasna narazí na úplně neznámého brouka… Týna byla zosobněním středomořského typu, mírně šmrncnutého Asií, tak trošku indiánka; až se k ní to Týna vůbec nehodilo. Nebyla přímo z Matyášovy studijní grupy, její zaměření mělo blízko k politologii, nebo alespoň tak to Matyáš pochopil. O škole se spolu ale moc nebavili.

Po nepříliš zábavném večírku poblíž Grébovky – samé pití a plané tlachání – ho popadla za křídlo, jak kořist; a že mu ještě něco chce; a doslova ho odvlekla na blízké placené parkoviště. Že ho sveze. Že to má taky přes půl Prahy a dole v metru (říkala v tunelu nebo v trubici) se jí dělá blbě. Patrně klaustrofobní typ.

První, co blesklo Matyášovi hlavou (ještě dřív než domněnka, že se konečně blíží sexuálnímu zasvěcení), byla úvaha, vcelku racionální, že jet s přiopitou ženštinou za volantem není zrovna idea perspektivní. Víno není alkohol, vysvětlila mu Týna; jako by mu bez problému četla myšlenky. Navíc – její bavorák nebyl ani v nejmenším podobný tátově stařičké škodovce (která většinou jen odpočívala před panelákem, nepoužívaná, jako by dostala za výhradní úkol mást všechny ty, kteří by snad náhodou zatoužili poznat, čím že se její majitel vlastně zabývá); ani v nejmenším se ta dvě vozidla sobě nepodobala. Bavoráku sice nechyběl volant, nicméně byl natolik v péči jasnozřivého asistenta, že Matyáš mohl v klidu přikývnout: vlastně jo, víno fakt není alkohol.

Cesta byla rychlá, asistent se vyznal, podobně i Týna, i když ta se soustředila – co se transportu týče – pouze na přesné zadání mezistanice. Mířila kamsi k Chodovu, Matyáš o kousek dál východním směrem, na periférii posetou stárnoucími betonovými a sklo-ocelovými krabicemi; asistent s nimi ovšem zamířil na jinou cílovou mezistanici, ladně zaplul na jednu z cestiček vedoucích do úzkého, mělkého údolíčka, jímž se líně sunuly vody Botiče; až se Matyáš divil, jak to hřmotné auto bravurně zvládlo.

Svou premiéru prožil na zadním sedadle.

Byl zatažen do světa, který neznal, který i na něho ovšem trpělivě čekal, který byl horký a vlhký, který se podobal prudkému tobogánu, který ho pohltil, dokonale – ale i jaksi napůl; chyběla mu slova, aby ten rozpor, který nepřehlušilo ani spojení sliznic, ani slastná ejakulace, definoval, přišel mu na kloub; seděl na upocené umělé kůži, Týna ho objímala stehny a vtahovala do sebe…; skláněl se nad ní, opakovaně ji nabodával jak vzácného motýla…; oba sténali, okna vozu byla neprůhledná, stínil je jejich horký dech, zpočátku dvojitý, při vyvrcholení dlouhé minuty jeden jediný…; a přesto dál nesmyslně cítil, že sice bouří a jásá a vazce se vydává, ale že tak činí pouhopouhá polovina jeho samotného; že něco mu zůstává odepřeno, utajeno; že i se ženskou, jakou je divoká Týna, to něco poznat a zažít zkrátka a dobře nemůže; že to něco – zapovězené, uzamčené, zakódované – je dost možná v Zitě – ovšem za předpokladu, že by přestala být zásadově zakletá…

(Když teď ukázněně leží ve své zásuvce, ztracené nepředstavitelně daleko od Prahy, a přehrává si minulé kapitoly, cítí jistou paralelu; ví, že s Týnou zažil úchvatnou výpravu srovnatelnou s cestou ve výtahu v převtěleném stavu až sem, do znepokojivě cizí přechodové komory.)

Bylo to úžasné.

Bylo to šokující.

Ano, ano, jistě že ano…

Neskutečně povznášející…

Zrovnoprávňující ho…

(V porovnání s propadajícím se výtahem – řekl by – s opačným znaménkem; i on se nepřekvapivě zařadil do nepřehledné galerie objevitelů, těch, kteří se opájeli vírou a pocitem, že jako vůbec první pozemšťané vzlétli; a to bez doplňkových křídel…)

Jsi – velký – kluk, skandovala – a oba tím zjištěním byli překvapeni.

Bylo to krásný, konstatoval. Říct něco musel.

Bylo jim tenkrát v bavoráku u nočního Botiče fajn. To rozhodně. Podobalo se to – v Matyášově případě – zasvěcení. Dlouho odkládanému přijímání… Ale… Ten pocit nevysvětlitelné polovičatosti, ten v něm zůstal. (Zároveň se tím zážitkem uklidnil, že je v normě, a současně mu to něco našeptávalo, že to není tak úplně pravda.)

Ve vztahu nepokračovali.

Nebyl důvod.

Koupe se ve vzpomínkách. Nikdy o tom nepřemýšlel, až teď mu to vyplynulo: ta podivná polovičatost, rozpolcenost…, ta se zdaleka netýkala jen jeho osobního života. Byla ve všem. Naprosto ve všem…

Leží ve tmě keramického boxu, usnout nedokáže, tak se alespoň vrací do let, jež nechal kolem sebe neodpustitelně uplynout…

Ve všem – a vlastně i ve všech. Situacích. Počinech. Et cetera…

Třeba už jen všudypřítomná polarizace. Svět přeobsazený do dvou soupeřících týmů. To by ještě nebylo nejhorší… Do dvou znepřátelených armád… Konkurenčních doktrín. Zakládajících si na vzájemném programovém neporozumění. Takže: Na život a na smrt! Kdo nejde s námi, jde proti nám!

Cítí nespokojenost. Se sebou samým. Jeho úvahy mu připadají ostudně obecné, nedopečené, zjednodušující, dětinské…; v bibliotéce toho přece přečetl docela dost – a výsledek?

Kolem všech, tím pádem i okolo něho, se řítil vodopád přelomových let. Nechal se jimi míjet se zavřenýma očima. (Takových nás bylo víc, utěšuje se, kdo odmítal, byť jen dílčí pohled za obzor. Carpe diem! Kdoví, co přinese zítřek. Všichni, nebo alespoň téměř všichni usilovali o to být vlídní, vstřícní, korektní, snad i nápomocní…; byl to po všech stránkách vítaný kostým, ale právě že jen kostým… To pod ním, to setrvávalo. Už tisíce let.)

Trvalej růst není jen ekonomickej pojem; je to podstata člověčí DNA, máme to setsakramentsky hluboko ve svejch genech…, zaslechl po jedné přednášce. Tehdy ho ten výrok příliš nezaujal. Ale v paměti mu uvízl.

Protože v něm se skrývá jedna z podstat vítězství a proher, nadějí a tragického údělu, věčného sebeobviňování i kladení sebe samého na piedestal… Proklínáme se a uctíváme… A halíme se do vznešených sloganů i lidskosti a pokoře… A oblepujeme se zákazy a omezeními… A pokoušíme sami sebe přesvědčit, že to povede ke kýženému výsledku…

A mezitím v těch vzdálených přelomových letech dál sílil hlas varující před šestým vymíráním.

Ne, ani náhodou nebyli dinosauři, jimž umíráček energicky zazvonil asi tak před šestašedesáti miliony lety, když škodolibý balvan sebou svévolně plácl někam na území dnešního Yucatánu…; ne, kdepak, chudáci dinosauři nebyli poslední.

Koloběh života.

Koloběh smrti.

Možná právě proto – napadá Matyáše – se ocitl zde.

Ve Stanici ve tvaru polokoule; na chodbě střežené mlčenlivými Stíny, v temném boxu, podobajícím se lůžku i rakvi.

Možná právě proto je i není sám sebou; proto byl podivuhodně vysvlečen ze sebe samého, převtělení tomu tady říkají; proto mu možná začíná docházet, že z historické pasti, jež se aktuálně chystá sklapnout, nemůžou uniknout všichni – a už vůbec ne ve své tradiční, říkejme originální podobě.

Jako by poprvé zažil závan vnuknutí.

6

Jeho první a současně poslední zaměstnaneckou pozicí byl čtenář.

Studia zvládl bez problémů, přesto nečekal, že se uchytí rovnou v Metropolitní bibliotéce; stalo se tak v podivuhodném mezidobí, na hraně dvou epoch, kdy ta nová se začínala vkrádat, nasouvat, ovšem natolik nenápadně, že právě zahajované globální střídání stráží zůstalo pro většinu populace naprosto neviditelné.

Matyáš byl po svém nástupu zařazen do průzkumné skupiny oddělení všeobecné digitalizace knižního fondu. Nic lepšího ho nemohlo potkat. Nepraktický, ale poučený milovník starých textů – občas si nad jeho zálibou povzdychla i jinak velice tolerantní matka. Zejména v porovnání s její vlastní profesi spojenou s péčí o zdraví, mnohdy i se záchranou životů, jí vytěžování prastarých knížek připadalo jako poněkud vyšinutá víra (v duchu se ovšem za ta slova synovi ihned omlouvala), že se v zatuchlých haldách papíru podaří objevit něco opravdu mimořádně cenného, nějaký zapomenutý vynález. Myšlenku, jež předběhla svou dobu, a proto zazáří až se zpožděním.

Táta, pokud je bral vůbec na vědomí, syna nekritizoval. Jen tu a tam podotkl, že má na víc. Matyáš si ale sám sobě přiznával, že svého stropu právě dosáhl. On, papírový archeolog. Už si nepamatuje, kdo ho tak nazval.

Před půl rokem o práci přišel. Svinský plecháči, oficiálně robotičtí knihomolové, byli shledáni neporovnatelně výkonnější alternativou, navíc prý i srovnatelně citlivou a empatickou. (Když jde o pitomý provozní náklady, jsou šéfové schopní líčit plecháče jako nadlidi – a v případě potřeby ještě přitvrdí, pak o nich bez uzardění hovoří jako o bytostech s křídly andělskými.)

(Ano, právě tehdy začal Matyášův sestup. Nejprve nucený přesun mezi majoritu na podpoře, krátce nato Eliščino zmizení – a ve finále pak tahle podivná pozice ležícího střelce v penálu kdesi v neuchopitelném prostoru.)

Ale až tak daleko se teď ve vzpomínkách ještě nepropracoval, v duchu prudce brzdí; kolébá se na vlnách, jež i jeho v posledních sedmi letech svlažovaly nejednou toužebnou nadějí a vnitřními očekáváními.

Byly to nádherné roky.

Není si jistý, že si to tehdy uvědomoval.

Krátký společný příběh se začal odvíjet jednoho příjemného jarního dne, kdy do bibliotéky vstoupila drobná štíhlá dívka s tiziánově planoucím mikádem a výraznýma zelenýma očima; ty dvě barvy ho fascinovaly, nějakým záhadným způsobem se ihned dovtípil, že nejsou umělé.

Eliška.

Tou dobou bez úspěchu pátrala po pravidlech mateřštiny, platných v závěru předminulého století. Pracovala – alespoň tak to Matyáš pochopil – na studii zaměřené na srovnávání staročeštiny s mladočeštinou, sledovala jejich postupné odcizování, jak zdůrazňovala. Mladočeštinou nazývala aktuální verzi mateřštiny v nerovném souboji podléhající přemíře novotvarů zavlečených nejen z angličtiny, ale také ze zjednodušené čínštiny; zatímco staročeština – alespoň podle Eliščina tvrzení – byla jazykem více než sto let starým, se spoustou naprosto unikátních, dnes nenávratně zapomenutých slov. Matyáš se nejprve nebyl schopen zorientovat, nedávalo mu to smysl, sám přece bez problémů čte i ještě starší texty, tak jakápak poztrácená slova – až se zpožděním mu došlo, že i jeho nad vodou drží implantovaný translátor, který z cesty spolehlivě odklízí veškeré překážky, jazykové nuance a další možné důvody neporozumění. Docela ho to zaskočilo. O tom, co je skutečné, původní, co odvozené, co vysloveně předstírané, ho nikdy nenapadlo přemýšlet.

„Transláka si proto dost často vypínám,“ prohlásila Eliška. Patrně se domnívala, že v bibliotéce musí narazit na spřízněnou duši.

Vypíná? Je to tak správné? Smí se to vůbec?

Matyáš si musel přiznat, že mladá žena je ve vztahu k minulosti neporovnatelně opravdovější, mnohem upřímnější než on; také pracovitější, protože se přinejmenším pokouší o nezprostředkovaný zážitek i názor. Došlo mu to až nečekaně rychle – přesto ovšem se žalostným zpožděním.

Požadovanou, více než sto let starou publikaci ten den nenalezl. Pravděpodobně uvízla kdesi v papírových závalech, mezi neevidovanými tituly; možné je, že už vůbec nebyla k mání; vyloučit se ale nedal ani Matyášův rafinovaný úskok, neexistenci knihy možná pouze předstíral: motivován Zitou a odjištěn Týnou s překvapením zjistil, že se s tiziánovou dívkou chce znovu vidět, nejen dnes; zažíval jiný, dosud nepoznaný pocit, naprosto nový podnět, který jím plně prostupoval, nejen omamná vlhko-horká slast v pánevní oblasti, duální přibližovací štvanice; bylo to něco odlišného, něco, co dosud postrádal – aniž by si to uvědomoval. Nad-fyzická vzájemnost. Zúplnění. Chyběla mu vhodná slova…

Eliška se vrátila za dva dny.

Dost dlouhé dny.

Matyáš pro ni požadovanou papírovou knihu neměl. Ne že by po ní nepátral.

Její absence naštěstí nebyla ničím fatálním…

Právě ten den Matyáš zažil, poprvé ve svém životě, jaké je to, když se vypne translátor. Opět si povídali o znepokojivých proměnách mateřštiny. Jež disciplinovaně zrcadlily svět v trvalých proměnách – o nichž měl Matyáš jen velice slabé povědomí. (Jako by snad bylo možné se s nimi beztrestně minout.) Zvolili logické, ale přece jen zástupné téma; alespoň Matyáš cítil, téměř bolestně, že měl hovořit o něčem jiném, být duchaplný a navrch ještě zábavný – místo toho se ochotně nechal vést námětem, který do bibliotéky přinesla ta pozoruhodná dívka.

„Rozdíly jsou ohromné. Slušně česky už vlastně umí pouze transláci – či spíše nám sugerují, že tomu tak je,“ vykládala Eliška. Bylo evidentní, jak moc ji to trápí. Matyáš byl z toho v rozpacích… Je to fakticky tak, že jim ti užiteční vetřelci v hlavách překládají z češtiny do češtiny, že lidé natolik bezmocně uvízli ve zprvu módních a později v nutných novotvarech, takže bez trvalé asistence vetřelců by už klasické mateřštině nerozuměli? Opravdu je to tak? A není v tom zakódovaná ještě nějaká vyšší symbolika? (A je nezbytné zůstat jazykově Čechy? Je to vůbec ještě proveditelné?)

„Vždyť si to poslechni… Neboj se toho.“

Řekla – a on rázem pochopil, že se mu nejen pokusí demonstrovat svá tvrzení, že okamžitě vycítila jeho obavy, jeho geneticky naprogramovaný strach před čímkoliv nevyzkoušeným, jeho chorobný respekt. Jako by v sobě měla implantovaný ještě jeden translátor, s úplně jiným zaměřením.

A tak se to přihodilo.

Matyášovi nezbylo nic jiného než přiznat, že s ovládáním translátoru nemá ani tu nejmenší zkušenost. O jeho existenci sice ví, tak jako každý, ale zároveň jej dosud nikdy nepovažoval za nic cizího, natož invazivního. Něco, co by bylo žádoucí korigovat.

„Přece tady,“ řekla Eliška docela potichu. Stoupla si na špičky, těsně před ním; cítil její mladost, tak mladý on nikdy nebyl, zlehka mu zatlačila na spánkovou kost, na nenápadný hrbolek, jejž nevnímal; bylo to celé kouzelné, ano, řekl by, že i vzrušující, ale úplně jinak než s Týnou; ani utajovaným citům k Zitě se to nepodobalo… Poté si Eliška vyžádala Matyášův vševěd. Chvilku hledala. „Podívej na tuhle aplikaci, tady to jediným kliknutím vypneš. Opačným postupem naopak uvedeš do pohotovostního režimu.“

Jasné, Matyáši?

Jo, jo, chápu…

Možná se bez toho pocitu obejít nelze, možná byla na vině skutečnost, že Matyáš zažíval osobní premiéru s deaktivovaným translátorem. Nebyla vysloveně nepříjemná; cítil jen, že se jemně propadá, snáší se kamsi nazad a dolů, jak vločka, co nic neváží… Jako by se něžně řítil výtahovou šachtou.

Eliška něco řekla.

Podivné zvuky, tak trochu bizarní.

Nedávaly smysl. Znělo to jako: lúkni mí najšne. A znovu. Ještě jednou to samé. Eliška se rozesmála. „Právě jsem řekla: Podívej se na mě, chlapče.“

Podíval se na ni, a rád, copak o to.

Sledoval ji s potěšením.

Nepromluvit na něho staročesky, nerozuměl by ovšem ani slovo.

Staročeštinu Eliška ovládala. Implantát na to nepotřebovala.

Plynule hovořila i mladočeštinou. V níž historicky českých výrazů zbývalo asi tak jako sněhu po prudkém jarním tání. „Většina mladých český filtr bojkotuje,“ vykládala Eliška. „Až tu nebude nikdo, kdo bude zcela závislý na translákově asistenci, třeba jako ty, Matyáši, tak se staročeština jednoduše v translácích vypne – a hotovo. To bude její konec.“

Alespoň nějak tak její slova Matyáš pochopil.

Elišce důvěřoval, od samého počátku – ale zároveň byl pro něho ten jazykový dualismus stále ještě nestravitelný.

S tradiční stárnoucí mateřštinou bude amen…

Jo, to se stát může.

A bude to až taková ztráta?

Ostatně ani se všemi dalšími jazyky se transláci přece nebudou párat navěky – s angličtinou, němčinou, tradiční čínštinou, francouzštinou, finštinou, sanskrtem a já nevím s čím ještě… Se všemi těmi lokálními překážkami vzájemné bezproblémové komunikace, pro někoho překrásnými, ale ve skutečnosti děsivými relikty minulosti… Dopadne to navlas stejně, napadalo Matyáše jasnozřivě – a cítil z toho v sobě kynoucí smutek. Stejně tak i smutek nad sebou samým, že on, okázalý staromilec, je schopen vůbec takto přemýšlet, že nic z toho nezaznamenal dřív, že musela do bibliotéky přijít tiziánová dívka, aby ho popostrčila, navigovala, aby mu poodhalila, jak svět funguje i nefunguje, jak plíživě a zároveň divoce se mění… Dívka, která pátrá po starých, a ještě starších verzích jejich mateřštiny, protože věří, bezpochyby ano, že se tak i její zásluhou podaří českou češtinu zachránit, uchovat, zabránit jejímu pádu do zapomnění.

Po tři sta letech další národní obrození, uvědomil si Matyáš.

„Mám několik stálých žáků,“ řekla Eliška; jakoby mimochodem. I tak si nemohl nevšimnout, že to zaznělo docela hrdě.

Ujala se pár zájemců, které napadlo, že i oni by chtěli umět staročesky (přesněji řečeno česky), a to bez asistence transláků. I oni své pomocníky stále častěji vypínali, nikoliv jako projev rezignace či v odevzdaném souznění s tzv. globálním lingvistickým progresem, to rozhodně ne; byla za tím pro někoho až naivní touha mít sebe samého pod kontrolou, podobat se ne tak vzdáleným předkům, kteří byli – jak se traduje – ještě naprosto celiství a původní a vůbec kompaktní a svébytní a funkční plně ze své vlastní podstaty…

Matyáš tomu porozuměl.

I když to nechápal.

(Protože podobně jako ti nepoznaní předkové se dosud přece cítil i on sám…)

Odhalením, že své osobnosti nemají plně pod kontrolou, že se o ně už dlouhá léta s kýmsi dělí, začal jejich příběh.

Na počátku si velice rychle porozuměli. Matyáš dnes na to vzpomíná s dojetím – a taky trochu jako na prožitek jiného člověka. Připadali si tak blízcí; skoro se nechtělo věřit, že se dva podobně staromilští jedinci mohli v digitálním mraveništi ovládaném nad-lidskými asistenty vůbec potkat.

Sláva!

Eliško!

Matyáši!

Plamínky, dnes už studené, vychladlé, cítí ve svých otevřených dlaních. (Leží v penálu, naznak, ruce podél těla s dlaněmi otočenými vzhůru, jako by chtěl přijímat dávné signály, jako by se jim opožděně odevzdával.)

Po necelém měsíci známosti Elišce navrhl, aby se k němu nastěhovala. A ona souhlasila. Sirotky v té době byli oba. Eliška sirotkem skutečným, její rodiče zahynuli před jedenácti lety při jedné mimořádně výbušné demonstraci ve jménu klimatické odpovědnosti, Matyáš sirotkem částečným – táta je opustil, když mu bylo dvanáct, zmizel na jedné ze svých služebních cest, pohltila ho jeho mise, říkávala smutně máma, jako by snad věděla, nebo alespoň tušila, víc; pak uplynul tucet truchlivých let a jednou se domů nevrátila ani ona, trvale uvízla v sanatoriu, kde nejprve celý svůj produktivní život pracovala jako zdravotní sestra, aby se nakonec stala jeho klientkou.

Byt ve starém paneláku skrčeném pod dálničním monstrem byl pro jednoho až příliš velký. A především podobně smutný, jakým se měl znovu stát po dalších sedmi letech.

Formálně vzato Eliška tou dobou nežila úplně sama, o partnerském vztahu ale nemohla být řeč; výhybky osudu ji totiž z rodičovského hnízda a ústavu pro opuštěné nezletilce nasměrovaly do kdysi módního, nyní notně skomírajícího komunitního bytu. Matyáš si podrobnosti nepamatuje, o této etapě se s Eliškou moc nebavili; pouze si vybavuje, že své spolubydlící charakterizovala jako smutné ztracence, produkt jakési mlýnice (tohle přirovnání Matyáš nepochopil) a výhrůžný předobraz toho, jak by sama nikdy nechtěla dopadnout.

Ležící Matyáš se pokouší počítat: Kolik že jich bylo? Čtyři? Myslím, že pět. Jo, určitě pět… Je to nepodstatné – a zároveň mu ta cifra připadá jako nesmírně důležitá. Bojí se, že jakákoliv nepřesnost je jen dalším vyjádřením jeho zapomínání. Důkazem jeho příliš nedostatečného zájmu o tu tiziánovou dívku, jež se na sedm let stala jeho partnerkou…

Ano, pět. Eliška. Dvě nezralé holky, neukotvené, ano, ano, tak nějak to říkala… Jedna skoro bába, minimálně čtyřicetiletá, ale to jen povrchovým uspořádáním… A pak ještě dva rozjívení kluci, takový ty nestárnoucí typy, chronicky infantilní… Takže vlastně šest! Jeden z nich, to si zapamatoval naprosto přesně, tehdy ho to kdoví proč zaskočilo, byl zcela určitě – slovy Elišky – půlák. Jasně, už ví, proč ten neklid; nějak v tom tenkrát vycítil souvislost s transláky; i s tím ve své hlavě; a najednou se začal bát, že to jednou čeká i jeho, dopadne jako ten nestárnoucí infantilák – a rovněž z něho se stane půlák. Napůl běžný chlápek, napůl mírně našlechtěný plecháč. Půlák, to je něco dočista jiného než jedinec vyspravený implantáty ze zdravotních důvodů, to je… Totální skok do neznáma. Risk jak bejk. Dokonalost bez vynaloženého úsilí. Bez námahy. Ale nic nebývá zadarmo… (Matyáš si vybavuje, že si tehdy transláky okamžitě ve své mysli přiřadil ke zdravotním implantátům. Jako by se tím potřeboval uklidnit.)

„Nejprve prázdno, v domě, který rázem přestal být domovem, pak další prázdno v ústavním davu – a nakonec skupinové panoptikum.“

Vyjádřila to těmito slovy? Matyáš si namlouvá, že ano. Že ho paměť neklame.

Z nějakého důvodu se nikdy na víc neptal.

(Je otázka, jestli proto, že to nikdy nepovažoval za nic důležitého – nebo jestli se jednalo o jeden z řady příkladů jeho nevšímavosti. Co myslíš, Matyáši?)

Otázka zůstane bez odpovědi.

Podivný kosmonaut, který do vesmíru vpadl ve výtahu, se soustředí, prohrabává se svou paměťovou kartou, každá maličkost mu připadá důležitá – a postupem času v něm narůstá nervozita, vlastně je to nefalšovaný strach, jestli těch maličkostí není až příliš málo.

Matyášova nabídka přišla Elišce v každém případě značně vhod. To je bez debat. (Ani se tím netajila.)

Jen proto se dali na těch zoufale krátkých sedm let dohromady?

Ještě jedna otázka se neodbytně hlásí o slovo.

Když spolu začali žít, uvědomil si, že dosud nikdy neměl tak dobrou kamarádku.

Bylo správné mít právě takovýto pocit?

Těch maličkostí v něm zůstalo vážně až znepokojivě málo.

Žili spolu sedm let. Dva tisíce pět set dní; šedesát tisíc hodin…

Rychle to uběhlo.

Měli za sebou první rok (každý den úplně shodný s předchozím; ráno společná snídaně, poté Matyáš v bibliotéce a Eliška se svými žáky; občasné vzájemné telefonáty; večer společná večeře, nejčastěji v panelákovém bytě, někdy spolu vyrazili do bistra, kde začínal obsluhovat Servác; víc si Matyáš nevybaví, ne, nic víc z paměti nevydoluje, víc tam jednoduše není…), tehdy se Eliška poprvé zmínila o dítěti. Ach, ano, dítě, jasná věc, souhlasil Matyáš – jak to tenkrát cítil? Chtěl to? Nebo mu přišlo nepředstavitelné nesouhlasit?

Počít dítě se jim nepodařilo.

Tím jen potvrdili, že jsou naprosto v normě.

Povinné úřední postupy s testy a hloubkovými lustracemi a komplikovaným povolovacím procesem byli ochotni podstoupit (hlavně Eliška, Matyáš neodporoval), jenže nakonec k tomu nedošlo; nejprve je zarazil zdánlivě jednorázový odklad, ale pak následoval odklad více než dvouletý – a přes už ten se nedostali, nepřenesli; Eliška přestala naléhat, téma nepřipomínala, Matyáš mlčel; jako by vše dopadlo dobře – jenže ono přece nedopadlo!

V těch letech k jejich smůle vrcholila autentizační kampaň velebící původnost, nic než původnost! – jakýsi globálně rozšířený předsmrtný záchvěv, pozdní výron pudu sebezáchovy, napadá Matyáše v boxu. Ve svých direktivách kampaň dospěla dokonce i k odmítání asistované reprodukce. (Ve snaze neskončit jako Servácové jsme právě jim dali přednost a uvolnili cestu, deklamuje si Matyáš ve tmě pod poklopem. Učinil snad právě objev? A kým je on sám?)

Osobní i světové dějiny plynuly kolem něho. Většinu času promarnil v knihách, starých a ještě starších; ve světě, který býval jednodušší, který se mu snad i proto zdál mnohem méně cizí…

Ne, to není přesné.

Připadal si… Připadal si jako návštěvník. Jako trvalý host. S platným vízem. Ne úplně nevítaný host. Který ovšem nemá potřebu plně se ponořit do aktuálního děje a respektovaných zvyklostí… Protože… Ksakru, to se moc blbě vysvětluje. Vždyť ani sám sobě to nevyloží!

Návštěvník.

Divák v kině.

Nezainteresovaný čtenář…

Který se spokojí s titulky. Několika úvodními větami…

Nová Evropská unie!

Požáry, požáry, požáry…

První vlna válek o vodu.

(Jako by se ho pořád nic z toho netýkalo…)

Konference věnovaná globálně řízené migraci.

Konference věnovaná distribuci mobilních železných opon.

Týkalo, netýkalo: Matyáš nuceně opouští bibliotéku.

Americká občanská válka proti násilí.

Matyáš končí na podpoře; cítí se zbytečný, nic jiného nezná, jen číst, potápět se proti proudu času… (Na podpoře končí i ti, co toho zvládají podstatně víc.)

Druhá americká občanská válka proti násilí, s ještě vyšším počtem obětí.

Druhá vlna válek o vodu.

Svět se mění stále rychleji…

Také Eliška končí na podpoře. Své žáky ovšem ani pak neopouští. Matyáš ví o jejích aktivitách zoufale málo. Maličko málo… Málo se totiž zajímal… Jen matně tuší, že se jeho partnerka schází se členy jakési progresivistické skupiny. Možná naopak s konzervatisty. Kdo se v tom měl vyznat.

Uzákoněno právo na bezplatnou androidizaci ze zdravotních důvodů. Úvodní krok patřil Japonsku, záhy se přidala i Evropa.

Matyáš se cítí jak ve vzduchoprázdnu. Rád by si o těch znepokojivých titulcích pohovořil s Eliškou, ale nestalo se tak.

První povstání proti androidizovaným spoluobčanům, v Drážďanech a Bruselu; tvrdě potlačeno. Téma brzy přestává obecenstvo vzrušovat.

Roste vliv územního celku Móskch šan (šeng) (Moskevská provincie).

Co dál?

Občas – hlavně ve střední Evropě, ale i na Pyrenejském poloostrově – vzplanou lokální konflikty vyprovokované neúspěšnými zájemci o androidizaci; sílí snaha dostat zmíněné právo do celoevropské ústavy; aktuálně platí, že androidizaci nárokovat nelze, možné je pouze podat si přihlášku; operace jsou přísně výběrové.

Eliška je smutná.

(Pouze smutná?)

Nebývala.

Matyáš dál mlčí.

Něco se musí stát!

Co?