Copyright © Wilbur Smith 1977

Translation © Václav Vanduch, 1999

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu A SPARROW FALLS

přeložil Václav Vanduch

Redakční úprava Darina Daňková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Sazba Lumír Kaděra

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 1999

Vydání první

ISBN 978-80-7466-863-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-864-7 (mobi)

Tento román věnuji své drahé manželce a vzácné společnici Niso. Dokud jsem tě nepoznal, nevěděl jsem, co znamená být šťastný. Nyní mi vyplňuješ každý den svou láskou, smíchem a štěstím. S tebou po boku bych s pohrdáním odmítl postavení krále.

Nad bojištěm ve Francii visely nízké mraky zbarvené jako staré modřiny astěžkopádnou impozantností se valily kněmeckým liniím.

Brigádní generál Sean Courtney, který už ve Francii trávil čtvrtou zimu, dokázal zkušeným okem farmáře odhadnout počasí neméně jistě jako ve své rodné Africe.

„Vnoci bude sněžit,“ zavrčel ajeho ordonance, poručík Nick van der Heever, se po něm ohlédl přes rameno.

„Nedivil bych se, pane.“

Van der Heever nesl těžký náklad. Generál se totiž rozhodl, že povečeří jako host vkantýně druhého praporu, atak poručík vlekl kromě pušky ještě těžký vojenský pytel. Vté chvíli neměl udruhého praporu nikdo ani potuchy ohrozící poctě aSean se zašklebil při potměšilé představě paniky, kterou jeho neohlášený příchod vyvolá. Obsah pytle bude malou kompenzací šoku; byla vněm tučná husa apůl tuctu láhví whisky Haig.

Sean si dobře uvědomoval, že důstojníci považují jeho neformální chování azvyk objevit se ve frontové linii bez ohlášení abez štábního doprovodu za víc než znepokojivý. Před necelým týdnem zaslechl na lince polního telefonu rozhovor majora skapitánem.

„Ten starý parchant si snad stále myslí, že bojuje vBúrské válce. Nemůžete ho občas podržet vkleci hlavního stanu?“

„Jak udržíš vkleci slona?“

„Dobrá, tak nás aspoň varujte, až zase vyrazí na tramp –“

Sean se znovu zašklebil adál pochodoval za svým sluhou. Cípy jeho šedého pláště mu pleskaly olýtka stažená ovinovačkami ahlavu pod helmou ve tvaru polévkového talíře měl uteplenu hedvábnou šálou. Podlaha zdřevců se jim houpala pod nohama alepkavé bláto čvachtalo avydávalo savé zvuky.

Tuto část fronty ještě neznal, jeho brigáda sem přišla před necelým týdnem, ale zápachem se nelišila od jiných. Zatuchlému odéru země abahna dominoval smrad rozkládajících se těl avýkalů smíšený svyčichlým pachem spáleného korditu avýbušnin.

Sean sodporem nasál nosem vzduch aznechuceně si odplivl. Během hodiny přivykne natolik, že zápach nebude vnímat, ale teď se mu zdálo, jako by měl někde vzadu hrdlo potažené vrstvou studeného mazlavého tuku. Ještě jednou pohlédl na oblohu azamračil se. Vítr se buď stočil onějaký stupeň kvýchodu, nebo někde vbludišti zákopů zvolili špatnou odbočku, protože nízký mrak se valil ve směru, který neodpovídal mapě vSeanových rukou.

„Nicku!“

„Ano, pane?“

„Víš jistě, že jdeme dobře?“

Znejistoty vočích mladého poddůstojníka, který se po něm ohlédl, okamžitě vyčetl odpověď.

„Myslím, pane –“

Zákopy byly posledních čtyři sta metrů prázdné; vlabyrintu vysokých hliněných stěn nepotkali živou duši.

„Raději bychom se měli podívat, Nicku.“

„Provedu, pane.“ Van der Heever pohlédl před sebe do zákopu anašel, co hledal. Na příští křižovatce byl ke stěně přistaven dřevěný žebřík, který sahal kbariéře tvořené dvěma řadami pytlů spískem. Zamířil kněmu.

„Opatrně, Nicku,“ volal za ním Sean.

„Pane.“ Mladík potvrdil, že slyší, anež začal lézt nahoru, odložil pušku.

Sean odhadoval, že jsou ještě nejmíň čtyři sta metrů od přední linie, asvětla rychle ubývalo. Vzduch pod mraky, které vůbec nemínily propustit nějaké světlo navíc, měl sametově fialovou barvu. Sean věděl, že van der Heever je přes své mládí zkušeným vojákem. Jeho pohled přes hranu bariéry bude rychlý jako mrknutí munga znory.

Sean ho pozoroval, jak se krčí nahoře na žebříku. Hlavu vystrčil na prchavý okamžik arychle ji zase sklonil.

„Kopec je hodně nalevo,“ volal dolů.

Kopec byl nízké oblé návrší, které se zvedalo pouhých padesát metrů nad jinak beztvarou plání. Kdysi býval hustě porostlý lesem, ze kterého však zbyly už jen roztříštěné pahýly stromů na stráni, roztrhané krátery po granátech.

„Jak daleko je dům?“ zeptal se Sean, stále pozoruje temnou oblohu. Zemědělské stavení, ze kterého zbyl pouhý čtverec pobořených zdí bez střechy, leželo přímo uprostřed pozic praporu asloužilo jako orientační bod pro dělostřelectvo, pěšáky iletce.

„Podívám se ještě jednou.“ Van der Heever opět zvedl hlavu.

Mauzerovka má zvláštní praskavý výstřel. Ten vysoký zlobný zvuk už Sean slyšel tolikrát, že podle něj dovedl spolehlivě rozeznat vzdálenost isměr, odkud přišel.

Osamocený výstřel zazněl asi zpěti set metrů téměř přímo před nimi.

Van der Heeverova hlava uskočila dozadu, jako by dostal silnou ránu, aocel jeho přilby kovově zazvonila. Pásek pod bradou praskl akulatý talíř vyskočil vysoko do vzduchu audělal několik přemetů, než spadl dolů na dno zákopu aodkutálel se do louže šedého bahna.

Ruce van der Heevera zůstaly na okamžik přibité khorní příčce žebříku, ale pak se bezvládné prsty otevřely amuž pozpátku padal dolů. Cípy jeho dlouhého pláště se při pádu zvedly jako šedá křídla.

Sean strnul. Nemohl uvěřit svým očím; jeho vědomí ještě nestačilo zažít fakt, že Nick dostal zásah. Jako voják alovec shrůzou hodnotil tento ojedinělý výstřel.

Co tohle bylo za ránu? Pět set metrů avtomhle šeru? Jediný prchavý pohled na přilbu nad parapetem, tři vteřiny na nastavení hledí, pak další kratičký moment, když přilba opět vyskočila nad okraj bariéry, avýstřel. Hun, který tohle předvedl, musel být buď vynikající střelec sreflexy leoparda– nebo snajpr snejvětší klikou na celé západní frontě.

Myšlenky letěly Seanovi hlavou, když vyrazil kupředu apřiklekl ke svému podřízenému. Jakmile ho chytil za rameno aotočil, pocítil klouzavý pohyb ve vnitřnostech ahruď mu sevřel studený spár.

Kulka vnikla spánkem avyletěla na druhé straně za uchem.

Sean zvedl roztříštěnou hlavu do klína azačal ji ovazovat hedvábnou šálou. Přepadl ho silný pocit ztráty aprázdnoty.

Pomalu balil chlapcovu hlavu do šály, ale tenkou tkaninou začala okamžitě prosakovat krev. Bylo to zbytečné amarné gesto, ale poskytlo Seanovi možnost zaměstnat ruce apotlačit pocit bezmocnosti.

Seděl pak dál na zabláceném bednění adržel chlapcovu hlavu, mohutná ramena skleslá. Velikost jeho obnažené hlavy zdůrazňovaly husté kadeře tvrdých tmavých vlasů, kterými začínaly prosvítat pramínky šedin. Vodcházejícím světle se třpytily jako jinovatka. Velký skobovitý nos nad hustou, krátce zastřiženou bradkou, rovněž protkanou stříbrnými vlákny, byl deformovaný avypadal poničeně.

Jen černé obloukovité obočí bylo hladké aneporušené. Čisté, kobaltově modré oči pod ním měly pevný aživý pohled muže mnohem mladšího.

Sean Courtney seděl dlouho schlapcovou hlavou vklíně. Pak ale zhluboka vzdychl, položil rozbitou hlavu stranou, vstal, přehodil si vojenský pytel přes rameno avlekl se spojovacím zákopem dál.

Pět minut před půlnocí se před závěsem kryjícím vstup do bunkru sklonil plukovník velící druhému praporu. Jak se napřimoval, rukavicí oprášil sníh zramen.

Kantýna, umístěná vněmeckém bunkru ukořistěném před šesti měsíci, se stala předmětem závisti celé brigády. Zakopaná deset metrů pod úrovní terénu byla bezpečná ivnejtěžší dělostřelecké palbě. Podlahu měla ztěžkých prken, adokonce istěny byly obloženy achráněny proti chladu avlhkosti. Uzadní stěny bunkru vesele hřála bubínková kamna.

Kolem nich vpůlkruhu seděli vukořistěných křeslech důstojníci, kteří právě neměli službu.

Plukovníkovy oči ulpěly na postavě vlasatého generála usazeného vnejvětším anejpohodlnějším křesle blízko kamen. Rychle svlékl plášť apospíchal kněmu.

„Omlouvám se, generále. Kdybych věděl, že přijdete– byl jsem na obchůzce.“

Sean Courtney se usmál, pomalu vstal zkřesla apotřásl plukovníkovi rukou. „To právě od tebe očekávám, Charlesi. Tví důstojníci mě přivítali iza tebe– anechali ti kousek husy.“

Plukovník spěšně přejel očima kroužek svých mužů azamračil se, když spatřil hektickou červeň tváří ajiskřivý zrak několika mladších důstojníků. Měl je včas varovat, že snaha udržet krok sgenerálem vpití je čiré bláznovství. Starý vlk stál pevně ajeho oči pod hustým obočím píchaly jako bajonety, ale plukovník ho znal dobře. Věděl, že už má vsobě nejmíň litr Dimple Haigu aže ho něco trápí. Pak mu to došlo. Jistě –

„Je mi velmi líto mladého van der Heevera, pane. Staršina mi řekl, co se přihodilo.“

Sean odmítavě mávl rukou, ale vjeho očích se na okamžik mihl stín.

„Kdybych jen věděl, že se chystáte na večer do zákopů, varoval bych vás. Máme stím ďábelským ostřelovačem potíže od samého začátku, co jsme tady. Dělá to stejný člověk aje absolutně nebezpečný. Nikdy jsem oničem podobném neslyšel. Děsná otrava, když je kolem všude klid. Celý týden máme ztráty.“

„Co sním uděláte?“ zeptal se Sean drsně. Všichni viděli, jak mu líce zbrunátněly zlobou. Pobočník rychle zasáhl.

„Spojil jsem se splukovníkem Caithnessem od třetího praporu adomluvili jsme se, pane. Poslal nám Anderse sMacDonaldem –“

„Dostal jste je?“ Plukovník se zatvářil spokojeně. „To je výborné. Nečekal bych, že se Caithness vzdá svého vzácného páru.“

„Přišli už ráno acelý den studují terén. Dal jsem jim volnou ruku. Ale jak jsem vyrozuměl, střílet by měli až zítra.“

Mladý kapitán velící sekci Avytáhl hodinky achvíli na ně hleděl. „Vyjdou zmého úseku. Po pravdě jsem se za nimi chystal, abych je vyprovodil. Vyrážejí na pozici vpůl jedné. Omluvíte mě, pane?“

„Samozřejmě, Dicky, apopřejte jim za mě hodně štěstí.“ OAndersovi aMacDonaldovi slyšel ubrigády každý.

„Rád bych se snimi také setkal,“ prohlásil znenadání generál aplukovník poslušně přikývl.

„Jistě. Doprovodím vás, pane.“

„Ne, ne, Charlesi. Už jsi byl venku vchladu celý večer. Půjdu tady sDickym.“

Zdokonale temného půlnočního nebe se hustě sypal sníh atlumil zvuky noci ve svém huňatém hávu. Ipravidelné dávky zkulometu postřelujícího díru vdrátech na levém křídle fronty zněly přidušeně.

Mark Anders seděl zabalený do vypůjčené deky, skláněl hlavu nad knihou vklíně asnažil se přizpůsobit oči žlutému mihotavému světlu svíčky.

Vzestup teploty, který doprovázel první sněžení, azměněná kvalita zvuků pronikajících do těsného okopu vzbudila muže spícího vedle. Zakašlal, převrátil se na bok, aby dosáhl na celtový závěs, aopatrně ho pootevřel.

„Zatraceně,“ řekl aznovu se rozkašlal štěkavým kašlem těžkého kuřáka. „Čert aby to spral. Sněží.“ Obrátil se kMarkovi. „Pořád čteš?“ zabručel. „Stále máš nos vražený vnějaké zasrané knize. Zničíš si oči.“

Mark zvedl hlavu. „Už sněží nejmíň hodinu.“

„Kčemu ti bude celé to učení?“ Fergus MacDonald se nedal jen tak lehce odbýt. „Nic dobrého ti to nepřinese.“

„Nemám sníh rád,“ řekl Mark. „Se sněhem jsme nepočítali.“

Sníh jim komplikoval úkol, který měli před sebou. Přikryje terén neposkvrněným bílým pláštěm, akdokoliv vyjde ze zákopů do země nikoho, zanechá stopy, které za svítání okamžitě objeví nepřátelský pozorovatel.

Okop ozářil plamen sirky. Fergus zapálil dvě cigarety Woodbines apodal jednu Markovi. Seděli rameno na rameni zachumlaní vdekách akouřili.

„Můžeš to vzdát, Marku. Řekni jim, aby akci odložili. Jsi přece dobrovolník.“

Kouřili mlčky další minutu, než Mark odpověděl.

„Ten Hun je hajzl.“

„Možná zítra nevyjde ven, když sněží. Sníh ho také podrží doma.“

Mark pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli je tak dobrý, jak se oněm tvrdí, bude venku.“

„Jo,“ přikývl Fergus, „je dobrý. Ta rána včera večer– zdobrých pěti set metrů apři tom světle. Po dni proleženém bez hnutí vzimě –“

Fergus se odmlčel apak rychle dodal. „Ale ty jsi také dobrý, chlapče. Jsi nejlepší.“

Mark neodpověděl apečlivě típl žhnoucí konec cigarety.

„Jdeš na to?“ zeptal se Fergus.

„Ano.“

„Tak se ještě trochu prospi, chlapče. Čeká tě dlouhý den.“

Mark sfoukl plamen svíčky, ulehl apřetáhl si deku přes hlavu.

„Spi dobře,“ popřál mu Fergus. „Vzbudím tě včas,“ dodal aodolal pokušení otcovsky poplácat hubené rameno pod dekou.

Mladý kapitán tiše oslovil jednu zhlídek vpředsunutém střeleckém postu. Muž něco zamumlal aslezl dolů.

„Tam, pane,“ pokynul bradou ktemnému zákopu. Byl navlečený ahuňatý jako medvěd. Seanovi sahal sotva po ramena.

Za příští zákrutou stranou zákopu žhnul přes jemnou mlhu padajícího sněhu ohřívací koš. Kolem něj se jako čarodějnice při sabatu krčily tmavé postavy.

„Seržant MacDonald?“ Jedna zpostav vstala avykročila kupředu.

„To jsem já,“ zazněl sebevědomý hlas.

„Anders je svámi?“

„Je přítomen avpořádku,“ odpověděl MacDonald. Zkroužku mužů kolem ohřívače vstala další postava apřistoupila blíž. Druhý muž byl vyšší než první apohyboval se lehkým krokem atleta, nebo spíš tanečníka.

„Jste připraven, Andersi?“ pokračoval vdotazech kapitán. Mluvil šeptem, jak bylo vzákopech zvykem. MacDonald znovu odpověděl za svého mladšího druha.

„Chlapec je připraven kboji, pane.“ Vjeho hlasu zazněl vlastnický tón manažera profesionálního boxera. Bylo zřejmé, že mladíka považuje za svůj majetek aže to vlastnictví mu dodává důležitosti, které by sám nikdy nedosáhl.

Vysoko nad hlavami jim vzplála světlice. Zářivě bílou tichou explozi světla změkčil padající sníh.

Sean Courtney uměl odhadnout člověka stejně dobře jako koně. Dokázal ve stádě vybrat zkažená zvířata stejně jako ta se statečným srdcem. Byla to záležitost zkušenosti ado jisté míry inevysvětlitelného vnitřního pohledu.

Vzáři světlice jeho oči přejely seržantovu tvář. MacDonald měl kostnatý, podvyživený obličej člověka žijícího vbrlohu. Oči měl posazené až příliš blízko sebe atenké rty vkoutcích svěšené. Sean na něm nenašel nic zajímavého, atak se zahleděl na druhého muže.

Mladíkovy bledě zlatohnědé oči vbohatém rozestupu na něj hleděly čistým pohledem básníka, nebo člověka, který žije votevřené krajině sdalekými obzory. Doširoka rozevřená víčka nabízela pohled na čisté bělmo, po němž panenky pluly jako měsíc vúplňku. Něco podobného už Sean párkrát viděl aefekt byl přímo hypnotizující. Pohled takové otevřenosti azvídavé upřímnosti pronikal hluboko do Seanovy duše.

Po prvním dojmu zočí následovaly další, především jeho překvapivé mladí. Vypadá spíš na sedmnáct než na dvacet, napadlo Seana, když si všiml mladíkových jemných rysů. Přes zdánlivou křehkost byl pevný atvrdý, tělo nabité napětím až khranici prasknutí. Za poslední čtyři léta už něco podobného zažil mnohokrát. Jakmile objevili nějaký speciální talent, nemilosrdně ho vykořisťovali– všichni, počínaje Caithnessem od třetího praporu, přes slídivého MacDonalda, plukovníka Charlese, Dickyho ajistým způsobem iSeana samotného. Využívali ho bezostyšně akaždou chvíli ho posílali do akce.

Hoch držel vruce plechový hrnek skouřící kávou azrukávu pláště mu vyčuhovalo kostnaté zápěstí plné rudých kousanců od vší. Krk měl poněkud dlouhý apro hlavu, kterou nesl, se zdál až příliš tenký. Obraz jeho tváře dokreslovaly propadlé líce ahluboké oční důlky.

„To je generál Courtney,“ řekl kapitán. Ve světle pohasínající světlice Sean zahlédl vchlapcových očích nové světlo aslyšel, jak obdivem zadržuje dech.

„Nazdar, Andersi. Hodně jsem toho otobě slyšel.“

„Ajá zase ovás, pane.“ Nepokrytě zbožňující tón Seana podráždil. Chlapec samozřejmě slyšel všechny zkazky, které ogenerálovi upluku kolovaly. Pluk se jím chlubil akaždý nový rekrut si určitě vyslechl všechny ty neuvěřitelné příběhy– aSean neměl žádnou možnost, jak tomu zabránit.

„Je to velká čest, pane, setkat se svámi.“ Hoch začal trochu zadrhávat– další neklamná známka extrémního stresu, kterému byl vystaven, ale jeho slova zněla naprosto upřímně.

Legendární Sean Courtney, muž, který vydělal na zlatých polích Witwatersrandu pět milionů liber, aby je jednoho rána ztratil do poslední pence jediným nepříznivým zásahem štěstěny, Sean Courtney, muž, který naháněl búrského generála Lerouxe přes půlku jižní Afriky, až ho nakonec dostal po urputném pěstním souboji, voják, který zadržel vbombatské rokli rozběsněné zulujské bojovníky anahnal je před čekající kulomety, člověk, který se svým někdejším nepřítelem Lerouxem připravil apomohl na svět Paktu sjednocení, na jehož základě se spojily čtyři nezávislé národy Jižní Afriky vjeden mocný celek, muž, který získal další úžasný majetek chovem dobytka, obchodem spozemky atěžbou dřeva, muž, který se vzdal svého místa vkabinetu Louise Bothy aodešel zčela Státní legislativní rady, aby vedl svůj pluk do Francie. Bylo proto naprosto přirozené, že chlapcovy oči zářily ajazyk mu klopýtal oslova. Ale itak to Seana zamrzelo. Vdevětapadesáti jsem už trochu starý na roli zbožňovaného hrdiny, pomyslel si sarkasticky, když světlice zhasla anebe znovu potemnělo.

„Nenašel by se ještě jeden hrnek kávy?“ zeptal se generál. „Dnes vnoci je sakramentská zima.“

Sean si vzal kávu adřepl blíže ke koši srozpáleným uhlím. Svíraje vdlaních otřískaný smaltovaný hrnek, odfoukával páru ahlasitě srkal horkou tekutinu. Po chvíli iostatní váhavě následovali jeho příkladu. Nebyli zvyklí dřepět sgenerálem jako se starým známým, atak následovalo hrobové ticho.

„Pocházíš ze země Zulu?“ zeptal se po chvíli Sean chlapce; zaslechl totiž slabý přízvuk vjeho řeči. Nečekal ani na odpověď apřešel do zulujského nářečí. „Velapi wena? Odkud jsi?“

Jazyk zulu plynul přirozeně alehce zMarkových rtů, přestože jím už nemluvil celé dva roky. „Ze severu nad Eshowe, od řeky Umfolosi.“

„Znám ta místa dobře. Lovíval jsem tam.“ Sean se vrátil zpět kangličtině. „Anders? Znal jsem jednoho Anderse. John se jmenoval. Vedl transport zpátky zDelagoa Bay. Jo, byl to on. Starý Johnny Anders. Je to příbuzný? Tvůj otec?“

„Dědeček; otec mi zemřel. Vlastní kus země při Umfolosi. Tam jsem žil.“ Chlapec se začínal uvolňovat. Sean viděl, jak zjeho tváře mizí napětí.

„Nečekal jsem, že budete znát chudé lidi, jako jsme my, pane,“ vložil se do hovoru Fergus MacDonald. Jeho hlas měl kousavý tón. Jak se nakláněl nad ohřívač, otočil hlavu aSean zahlédl hořkou linku jeho úst.

Pomalu přikývl. MacDonald byl zřejmě také jedním ztěch, kteří toužili po novém pořádku– po odborech aKarlu Marxovi. Po bolševicích, kteří se nazývají soudruhy ahází bomby. Bezděčně si všiml MacDonaldových rezavých vlasů avelkých zlatých skvrn na hřbetě rukou. Obrátil se zpět kMarku Andersovi.

„To dědeček tě naučil střílet?“

„Ano, pane.“ Mladík se poprvé usmál. Vzpomínka na dědečka ho zahřála. „Dostal jsem od něj svou první pušku, Martini-Henry. Kouře zní bylo jako při požáru vbuši, ale na sto padesát metrů nesla jistou smrt.“

„Výborná zbraň,“ souhlasil Sean. „Střílel jsem sní slony.“ Přes propast čtyřiceti let, která je dělila, Sean pocítil, že se mezi nimi rodí přátelství.

Možná jen ztráta jiného bystrého mladého muže, Nicka van der Heevera, zanechala vSeanovi bolestně prázdné místo, aproto cítil otcovský zájem otohoto chlapce. Fergus MacDonald to zřejmě vycítil také, protože jim vpadl do hovoru jako žárlivá žena.

„Měl by ses už raději připravit, hochu.“ Úsměv se vytratil zMarkových rtů aoči mu náhle posmutněly. Strnule přikývl.

Fergus MacDonald pobíhal kolem Marka aSeanovi znovu připomněl trenéra, který všatně připravuje svého svěřence kboji. Mark svlékl těžký, příliš velký plášť iblůzu bojové uniformy. Na celovlněné spodní prádlo natáhl vlněnou košili spolu se dvěma pletenými svetry akrk si obalil vlněnou šálou.

Vrstvy šatstva překryla hladká kůže kotlářské kombinézy. Kůže se nechvěla ve větru aneměla tendenci zachytávat se, apřitahovat tak pozornost nepřátelských zraků. Na hlavu si natáhl vlněnou kuklu apřes ni koženou leteckou přilbu. Sean pochopil; ani britská ocelová helma nedokázala ochránit hlavu před kulkou zmauzerovky.

„Drž kebuli pěkně dole, rozumíš?“ začal instruktáž MacDonald.

Následovaly pletené rukavice sodstřiženými prsty apřes ně tlusté volné palčáky.

„Anezapomeň hýbat prsty. Nenech je ztuhnout.“

Pod levou paži se pohodlně vešla malá kožená taška na popruhu.

„Máš tam šunkové sendviče se spoustou hořčice ataky čokoládu aječný sirup– přesně, jak to máš rád. Pamatuj na jídlo; udrží tě vteple.“

Aještě zásobníky snáboji ráže 0.303; tři vkapse na stehně kombinézy ajeden ve speciální kapsičce na předloktí levého rukávu.

„Sám jsem každý náboj vybíral anamazal,“ zdůraznil Fergus hlavně pro uši generála. „Vklouznou dovnitř jako –“ oplzlé přirovnání mělo demonstrovat Fergusovo mínění ohodnostech atřídách, ale Sean je nechal bez povšimnutí. Příliš ho zajímaly přípravy klovu.

„Neukážu Cuthberta, dokud slunce nebude akorát.“

„Cuthberta?“ divil se Sean.

Fergus se zasmál aukázal na třetí postavu, která tiše stála vkoutě okopu. Sean si jí doposud nevšiml aFergus se znovu usmál jeho udivenému výrazu. Natáhl se pro figurínu.

Teprve nyní si Sean uvědomil, že jde oatrapu. Vchabém světle ohřívače vypadala realisticky ahlava vhelmě seděla na ramenou vpřirozeném úhlu. Ukyčlí však tělo končilo adole už jen trčela holá násada zkoštěte.

„Rád bych věděl, jak to míníš provést?“ oslovil Sean mladého Marka, ale místo chlapce důležitě odpověděl Fergus.

„Včera Hun střílel odněkud zdolního konce severní stráně. Vyhodnotili jsme sMarkem úhly dvou jeho včerejších střel aurčili jsme místo, odkud je vyslal, spřesností padesáti metrů.“

„Může místo změnit,“ namítl Sean.

„Neopustí severní svah. Po celý den zůstává ve stínu, ikdyž vyjde slunce. Bude se snažit střílet ze stínu do světla.“ Sean přikývnutím uznal logiku jeho úvahy.

„Ano, ale mohl by také střílet odněkud zněmeckých zákopů.“

„Myslím, že ne, pane,“ tiše odpověděl Mark. „Fronty jsou vtěchto místech od sebe příliš vzdálené,“– německá linie protínala hřeben kopce– „potřebuje se dostat blíž. Vybírá úkryty vzemi nikoho apravděpodobně je denně mění. Vždy se přitom snaží přiblížit co nejvíc knašim pozicím, ale nikdy neopouští stín.“ Jakmile se chlapec soustředil na problém, mluvil naléhavým hlasem anezadrhl ani jednou.

„Vybral jsem mu dobré místo kousek za stavením. Ze vzdálenosti necelých dvou set metrů může pokrýt celý severní svah. Vyjde hned azaujme pozici ještě za tmy. Musí být na místě dřív než Hun. Nechci, aby ve tmě šlápl na toho parchanta,“ pokračoval Fergus místo Marka se zřejmou dávkou autority. „Počkáme, až bude dost světla, ajá pak začnu nabízet Cuthberta.“ Poplácal figurínu aznovu se zasmál. „Bude zatraceně obtížné, aby vypadal přirozeně jako nějaký pitomý zelenáč, který zvedne hlavu achce se poprvé rozhlédnout, jak vypadá Francie. Když necháte Huna dívat se na něj příliš dlouho, prohlédne trik, anaopak. Jestli zmizí příliš rychle, nebude mít příležitost vystřelit. Ne, nebude to snadné.“

„Ano, dovedu si to představit,“ řekl Sean ironicky. „To bude ta nejnáročnější anejvíc nebezpečná část celého úkolu.“ Než se obrátil opět kMarkovi, stačil zahlédnout vražedný záblesk vočích Ferguse MacDonalda.

„Vezmeš si ještě trochu kávy, chlapče, ajdeme na to. Chci tě mít na místě dřív, než přestane sněžit.“

Sean vytáhl znáprsní kapsy pláště stříbrnou placatou láhev, kterou mu dala Ruth vden, kdy pluk odplouval.

Nabídl ji Markovi. „Přidej si do kávy trochu jedu.“

Mark rozpačitě zavrtěl hlavou. „Ne, pane, děkuji. Viděl bych pak dvojitě.“

„Nevadilo by vám, kdybych si vzal já, pane?“ Fergus MacDonald hbitě natáhl ruku přes ohřívač anazlátlá tekutina potěšeně zabublala vjeho kávě.

Před půlnocí vyslal staršina hlídku, která vdrátech před rotou Aprostříhala průchod.

Mark si uzákopového žebříku přehodil pušku zpravé do levé ruky. Vtu chvíli vzlétla další světlice avjejí záři Sean viděl, jak chlapec soustředěně uvolňuje zámek zbraně. Všiml si také, že místo standardní pušky Lee-Enfield č.1, která představovala tažného koně britské armády, dal přednost americké P.14. Používala stejné náboje ráže 0.303, ale měla delší hlaveň alepší vyvážení.

Mark zastrčil dovnitř dva zásobníky snáboji, zavřel zámek ajeden znich zasunul pákou závěru do nábojové komory.

Ve zmírající záři světlice pohlédl stranou na Seana amaličko pokývl hlavou. Světlice zhasla aztemnoty se kSeanovi donesly lehké nášlapy bot stoupajících svižně po žebříku. Nejraději by za ním zavolal „hodně štěstí“, ale zapudil ten nápad amísto přání poplácal kapsy, hledaje krabičku sdoutníky.

„Nevrátíme se, pane?“ zeptal se kapitán tiše.

„Jděte sám,“ zavrčel Sean. Hlas měl drsný vpředtuše blížící se tragédie. „Já ještě chvíli zůstanu.“ Třebaže nemohl nijak pomoci, odchod vtéto situaci považoval jistým způsobem za dezerci. Jako by chlapce vtěžké chvíli opustil.

Mark postupoval rychle kolem šňůry, kterou tam jako vodítko položila hlídka. Sehnutý držel levou rukou šňůru apušku nesl vpravici. Pečlivě zvedal nohy, aby před sebou nehrnul sníh.

Kdykoliv se na nebi rozhořela světlice, okamžitě padal kzemi aležel bez hnutí, proměněný vmalou černou skvrnku na bílém prostěradle ozářeném jasnou elektrizující září. Na skvrnku, kterou kryl jen závoj vytrvale padajících sněhových vloček. Jakmile zase zavládla tma, namáhavě se zvedl ašel dál svědomím, že za sebou zanechává zválenou plochu sněhu. Na pustém, granáty rozrytém povrchu země by takové drobné narušení mělo uniknout pozornosti, ale Mark věděl, že spříchodem prvního studeného světla rozbřesku bude pár očí pečlivě zkoumat každou píď země, hledaje právě tento druh stop.

Znenadání Marka zavalil mrazivý pocit osamělosti, který studil víc než ledový vzduch na tváři. Cítil se nesmírně zranitelný. Poslali ho samotného proti zkušenému nepříteli, neviditelnému aděsivě efektivnímu sokovi, který je zárukou, že sebemenší chybu zaplatí životem.

Poslední světlice dohořela azhasla. Mark se dovlekl ktemným obrysům rozervané zdi zničené hospodářské usedlosti. Přitiskl se kní asnažil se popadnout dech, protože se dusil novým přívalem děsu. Tohle zažíval poprvé. Strach, který znal ase kterým poslední dva roky žil, nebyl nic proti této paralyzující hrůze.

Když se prsty pravé ruky dotkl své ledově studené tváře, cítil, jak se chvějí. Sympatizující zuby začaly vyklepávat rychlé staccato.

„Takhle nemůžu střílet,“ zděsil se azaťal zuby, až ho čelisti začaly bolet. Křečovitě sevřené pěsti tiskl do klína. „Atady nemůžu zůstat.“ Zbořeniště bylo příliš nápadným úkrytem; to německý snajpr prozkoumá ze všeho nejdřív. Musel pryč, arychle. Zpět do zákopů? Hrůza skokem překonala práh paniky. Už se zvedal, že bezhlavě poběží nazpátek, zapomínaje ina svou pušku opřenou otrosky zdi.

„Bist du da?“ zašeptal někdo blízko ve tmě aMark strnul.

„Ja!“ zazněla odpověď zopačného konce zdi.

Mark hmátl po pušce, levá ruka automaticky sevřela pažbu apravá uchopila pistolové držadlo se spouští.

„Komm, wir gehen zurück.“ Blízko se ve tmě namáhavě vlekla postava, kterou Mark spíš cítil než viděl. Zamířil hlaveň tím směrem, palec na pojistce připravený kodjištění zbraně. Němec obtěžkaný břemenem těžce klopýtal zrádným zasněženým terénem. Součásti jeho výstroje tiše cinkaly.

„Scheisse!“ zaklel.

„Halt den Mond,“ zasykl druhý aoba se vzdalovali zpět kněmeckým zákopům na vrcholu kopce.

Mark nečekal, že by Němci vtakovém počasí mohli natahovat dráty; měl myšlenky fixované na německého ostřelovače. Nyní mu srdce poskočilo radostí nad nečekaným přídělem štěstí. Hlídka ho převede přes německé dráty ajejich těžkopádné šlápoty zamaskují jeho vlastní stopu před pátravým okem snajpra.

Teprve když učinil toto rozhodnutí, uvědomil si, že ho strach přešel. Ruce měl zase jisté adýchal pomalu azhluboka. Smutně se usmál vlastní křehkosti alehce vykročil za německou hlídkou.

Ušel sotva sto kroků od rozbořeného stavení, když přestalo sněžit. Cítil, jak mu nová vlna hrůzy svírá hrdlo; spoléhal se, že sníh vydrží padat aspoň do rozbřesku. Přesto dál sledoval stopy hlídky. Jak se vojáci přiblížili kvlastním liniím, šli rychleji asvětší jistotou.

Dvě stě metrů před vrcholem Mark opustil jejich stopu aodbočil stranou. Obcházeje svah, obtížně se prodíral hustou spletí drátů, dokud nepoznal místo, které spolu sFergusem vybrali včera odpoledne dalekohledem.

Kmen jednoho zdubů, které kdysi rostly na stráni, ležel kolmo po svahu. Na jeho konci se zvedala divoká změť kořenů vyrvaných změkké půdy, rozervané nesčetnými výbuchy.

Mark si vybral místo, které zůstane vestínu ipři nízkém zimním slunci, avlezl mezi kořeny. Chvíli se vrtěl na břiše, až ho zpola zakryly. Mohl otáčet hlavou irameny aměl výhled na celou křivku severního svahu.

První jeho starostí byla puška. Obzvláštní péči věnoval kontrole lehce zranitelného hledí Bisleyova zaměřovače. Když se ujistil, že během namáhavého pochodu územím nikoho neutrpěla újmy, snědl dva sendviče azapil je několika doušky kávy. Pro zahřátí ahlavně proto, aby se nesrážela pára zjeho dechu, zakryl si nos iústa vlněnou šálou. Pak opatrně opřel čelo odřevěnou pažbu. Naučil se už usnout okamžitě aspát za nejrůznějších podmínek. Jak spal, začalo opět sněžit.

Když se probudil do nezdravě šedého rozbřesku, přikrývala ho vrstva jemných sněhových vloček. Opatrně zvedl hlavu, aby ji neporušil, arychlým mrkáním se pokoušel pročistit zrak. Prsty měl ztuhlé zimou, atak snimi začal vrukavici cvičit anutil krev krychlejšímu oběhu.

Opět mu štěstí přálo– dvakrát za noc– to bylo přespříliš. Nejdříve ho přes dráty převedla nepřátelská hlídka anyní bílý plášť přirozené kamufláže spolehlivě zajistí, že jeho tělo splyne se spletí kořenů. Tolik štěstí najednou? Kyvadlo se přece musí jednou zhoupnout.

Tma se pomalu vytrácela, ajak světla přibývalo, zvětšoval se okruh dohlednosti. Celá Markova existence se nyní soustředila do páru velkých zlatohnědých očí. Rychle přejížděly terén, pátrajíce po každičké nerovnosti azáhybu. Zkoumaly tvar předmětů, vyhledávaly kontrast vbarvě či struktuře povrchu sněhu azemě. Každý kus roztříštěného dřeva nebo spadlé větve, každá nepravidelnost okraje kráterů si koledovala opozornost. Všude hledal důkaz poruchy skryté pod tenkou vrstvou nového sněhu. Dělal to kvůli přežití– doslova kvůli přežití.

Krátce před devátou sněžení opět ustalo akpoledni se nebe dokonce rozsvětlilo avmracích se objevily díry. Nesmělý osamocený kužel slunečních paprsků dopadl na zem ajako světlo vyhledávacího reflektoru přejížděl úbočí kopce.

„Dobrá, Cuthberte, požádáme Huna otrochu pozornosti.“

Do mapy, kterou mu půjčil staršina, si Fergus poznačil každou oběť snajpra. Vjedné sekci zákopů se nacházely dvě černé tečky blízko sebe. Vtěchto místech bývala ochranná bariéra zpytlů příliš nízká proti dominantní výšce kopce, který vévodil předním liniím. Jakmile tam ostřelovač zabil pět mužů, bariéru zvýšili anápis vyvedený velkým písmem varoval neznalé.

„DRŽTE HLAVY DOLE. ZDE PRACUJE SNAJPR.“

Ta dvě místa byla od sebe vzdálená pouhých padesát kroků aFergus se domníval, že snajpr dosáhl svých úspěchů tak, že čekal, až jeho cíl přejde zákop. Vprvní mezeře zahlédl hlavu apak sprstem na spoušti zamířil do mezery druhé. Jak se Fergus připravoval kakci, vysvětloval svůj záměr Seanovi. Ale generál sotva vnímal, co říká. Byl tak zaujat lovem, že by ho snad jen celková německá ofenziva mohla odtáhnout zpět do hlavního stanu. Ráno oznámil svému pobočníkovi polním telefonem, kde ho mají vpřípadě nutnosti hledat.

„Ale ujistěte se, že je to opravdu nutné,“ zavrčel na závěr do telefonu.

„Potáhnu ho od jihu kseveru,“ pokračoval Fergus. „Donutím tak toho zasraného Huna, aby se odvrátil od Markova stanoviště. To poskytne našemu hochovi nějakou vteřinku navíc.“

Sean musel připustit, že Fergusova práce sfigurínou je dobrá. Aby kompenzoval větší výšku hradby zpytlů, nesl ji poněkud výš, než je přirozená výška muže, anatáčel její ramena stejně, jak to dělá spěchající člověk. Takovým způsobem ji přetáhl první mezerou.

Sean, mladý kapitán astaršina srudou obézní tváří apůl tuctu jiných příslušníků praporu čekali za druhou mezerou asledovali, jak se Fergus satrapou blíží.

Napětím zadržovali dech, když došel ke druhé mezeře.

Panák vMacDonaldových rukou prudce poskočil aochviličku později prořízl ledový vzduch vzdálený výstřel zmauzerovky.

Fergus figurínu okamžitě stáhl dolů apřiklekl, aby si prohlédl čistý kulatý otvor vkašírované hlavě.

„Do prdele!“ zaklel rozhořčeně. „Nasrat na všechno!“

„Co se stalo, MacDonalde?“

„Ten zasraný Hun– ach, ten zatracený zkurvysyn –“

„MacDonalde!“

„Zvolil si stejné stanoviště jako můj chlapec.“

Sean chvíli nechápal.

„Je mezi dubovými vývraty, leží kousek nad Markem. Vybrali si stejný post.“

Výstřel zazněl tak blízko abyl tak ostrý ahlasitý, že Markovi ještě několik vteřin později zaléhalo vuších.

Šokovaný Mark strnul na celé vteřiny. Německý snajpr musel být snad deset kroků od místa, kde ležel on. Nějakou shodou náhod si vybral stejné místo na svahu. Ne, žádná shoda náhod. Sokem pro terén, jaké mají vynikající lovci, si zvolili ideální polohu pro svůj záměr– rychlou smrt vyslanou zúkrytu. Kyvadlo Markova štěstí překmitlo na opačnou stranu.

Celé vteřiny po výstřelu se Mark nedokázal pohnout, ale působením adrenalinu vkrvi se jeho smysly vyostřily do krajnosti. Srdce se mu rozbušilo stakovou silou, že málem naráželo do hrudního koše.

Němec se nacházel po jeho levici někde výš na svahu mírně za jeho ramenem aMarkovu levou stranu nechránily kořeny dubového vývratu.

Aniž pohnul hlavou, přejel očima nejbližší okolí. Při okraji zorného pole oněkolik metrů dál ležel jiný kmen sraženého dubu. Ještě celou další minutu se Mark nepohnul akoutkem oka hledal udruhého stromu náznak nějakého pohybu. Ale nic se nehýbalo. Přetrvávající nesnesitelně hrozivé ticho přerušila vzdálená kulometná dávka.

Pomalu jako chameleon číhající na mouchu otáčel Mark hlavu doleva, až postupně zmizela deformace způsobená periferním viděním amohl přehlédnout celý svah nad sebou.

Nejbližší dubový kmen sražený šrapnelem měl sedřenou kůru avytrhané kusy dřeviny. Ležel napříč mělké prohlubně avytvářel jakýsi nízký most. Vzniklou mezeru ještě nestačil zavát sníh aškvírou uprostřed, širokou sotva deset centimetrů, prosvítalo světlo odražené sněhem za ní.

Nepatrný stín pohybu mu doslova zatlačil oči do lebky. Šlo okratičký milimetrový pohyb, ale stačil kupoutání Markovy pozornosti. Zíral do těch míst plných pět vteřin, než pochopil, co vidí.

Vmezeře pod kmenem trčel konec hlavně mauzerovky. Byl obalený pytlovinou, která maskovala pravidelný tvar abránila odrazu světla od kovu– jen ústí zbraně zůstalo nechráněné.

Němec, napůl odvrácený od Marka, ležel za kmenem, pravý bok chráněný masou dřeva– adělila je vzdálenost necelých šesti metrů.

Mark pozoroval ústí hlavně mauzerovky dalších deset minut, ale zůstalo nehybné; Němec byl trpělivý. Jakmile znovu nabil, upadl do stavu bdělé strnulosti.

Je tak dobrý, že mi nedá šanci kčisté ráně, uvažoval Mark. Jestli se jen centimetr pohnu, uslyší mě abude rychlý. Velmi rychlý.

Aby se Mark dostal kjistému výstřelu, musel by alespoň šest metrů couvnout, ato by pak hleděl přímo do ústí jeho zbraně– čelní výstřel na Němce varovaného pohybem! Mark věděl, že si tak velké riziko nemůže dovolit; ne proti soupeři takového kalibru.

Dlouhé tiché minuty se vlekly anapětí nepolevovalo. Mark měl dojem, že se vněm viditelně chvěje každičký nerv, ale ve skutečnosti se jediný pohyb odehrával vjeho rukavici. Vytrvale hnětl prsty pravé ruky, aby je udržel teplé aohebné. Oči mu pomalu jezdily tam azpátky podél rozbitého kmene. Pravidelným mrkáním se pokoušel zbavit slzí vyvolaných napětím achladem.

„Co se to tam nahoře, kčertu, děje?“ rozčiloval se nervózní MacDonald. Oči měl přilepené kčočkám periskopu, který mu umožňoval držet se bezpečně dole pod ochranným valem pytlů spískem.

„Náš hoch zůstal přišpendlený na místě.“ Generál Courtney neodtrhl oči od druhého periskopu apomalu sním otáčel tam azpátky napříč svahem. „Zkuste ještě jednou Cuthberta.“

„Myslím, že na to podruhé neskočí,“ okamžitě namítl Fergus avzhlédl. Blízko posazené oči mu zrudly zimou avypětím.

„Je to rozkaz, seržante,“ zavrčel generál jako starý lev ajeho široké čelo zbrázdily vrásky. Zpod černého obočí, které se téměř spojilo, hleděly přimhouřené, temně modré oči. Muž takové síly avdané náladě dokázal zastrašit iFerguse MacDonalda.

„Dobře, dobře, pane,“ zamumlal nevrle ašel pro figurínu opřenou ostřelecký stupeň zákopu.

Bič mauzerovky práskl znova anový šok způsobil, že Markova víčka dvakrát rychle mrkla, než se doširoka rozevřela. Jako oči lovícího sokola sledovaly svah.

Okamžik po výstřelu zarachotil závěr atkaninou obalená hlaveň se znovu mírně zachvěla– ale tentokrát Markovy oči uskočily stranou.

Zahlédly tam jiný pohyb, tak nepatrný, že by ho méně ostré oči přehlédly. Objevil se vúzké škvíře mezi sněhem apadlým stromem abyl lehoučký jako dech. Pouhý mžikový neklid aopět absolutní nehybnost.

Mark hleděl do mezery nekonečné vteřiny aneviděl nic. Jen stín anedefinovatelný tvar vyvolaný šálivým světlem sněhu vpozadí. Pak ale rozeznal ještě něco jiného.

Byla to textura látky, uzounký proužek šedé tkaniny vmezeře. Vzápětí Markovy oči rozeznaly imírně vypouklý šev na oblině těla.

Štěrbina nabízela pohled na malou část Němcova těla, ležícího na odvrácené straně kmene. Jeho hlava musela směřovat tam, kam mířila hlaveň mauzerovky.

Mark si vpředstavách vykreslil polohu mužova těla. Vzal ústí hlavně jako vztažný bod apředstavil si umístění jeho hlavy aramen, trupu akyčlí –

Ano, jeho kyčle, uvažoval Mark dál. Bude to jeho kyčel, nebo horní část stehna. Náhle se změnilo osvětlení. Slunce našlo slabé místo vmračném příkrovu asvětla rázem přibylo.

Při lepších světelných podmínkách Mark rozeznal část vojenského opasku sprázdným poutkem pro bajonet. To potvrdilo správnost jeho odhadu. Nyní už věděl jistě, že drobnou vypouklinu na šedé látce polní uniformy způsobila hlavice kyčelního kloubu vmístě, kde zapadal do kloubní jamky pánve.

Přes obě kyčle, chladně kalkuloval Mark. To mu znemožní pohyb ajsou tam stehenní tepny. Opatrně začal stahovat rukavici zpravé ruky.

Musel se převalit na bok astočit dlouhou hlaveň P.14 ovíc než devadesát stupňů, aniž by způsobil sebemenší hluk.

„Bože, prosím,“ škemral Mark neslyšně azačal se převracet. Bolestně pomalu přenášel váhu těla na druhý loket asoučasně otáčel hlaveň pušky.

Zdálo se mu, že uplynula celá věčnost, než ústí pušky směřovalo do skuliny pod padlým dubem. Jak se snažil vté nepřirozené pozici udržet zbraň zaměřenou na cíl, ozvala se křeč. Musel uvolnit pojistku pušky těsně před výstřelem; islabé kovové cvaknutí by mohlo Němce varovat.

Přiložil ukazováček na spoušť apotáhl, pokud mu vůle pojistného mechanizmu dovolila. Shlavou bolestně zkroucenou pečlivě zamířil, azatímco ukazováčkem dál mačkal kohoutek, palec uvolňoval pojistku. Musel to provést plynule, aby flíček šedé uniformy neztratil zmušky.

Hřmění výstřelu se odrazilo od nízké klenby mraků akulka prolétla úzkou škvírou. Mark viděl její dopad– měkký gumový náraz kovu na tělo.

Zaslechl Němcův výkřik, beztvarý divoký zvuk bez obsahu avýznamu. Snaučenou rychlostí znovu nabil, takže druhý výstřel splynul sozvěnou předchozího. Plášťová střela opět proletěla mezerou, ale tentokrát Mark uviděl výron krve, jasně šarlatovou spršku kropící sníh ve škvíře. Jak ho teplá krev rozpouštěla, rychle růžověl.

Pak už nebylo ve škvíře nic. Němce musel náraz střely odhodit zpět, nebo se odkulil sám. Zbyl jen růžový sníh.

Snovým nábojem vkomoře P.14 Mark úzkostlivě čekal na odvetu. Jestli Němce nezranil vážně, určitě po něm půjde, atak se připravil na letmý výstřel.

Zůstal nehybný, ale všechny jeho smysly pracovaly naplno. Viděl nezvykle ostře aisluch měl mimořádně citlivý.

Ticho se protahovalo ještě chvíli, ale pak uslyšel hysterické vzlyky. Vprvním okamžiku ani nepoznal, oč jde. Pak se však ozvaly znovu, sílily abyly stále zoufalejší.

„Ach, mein Gott– mein lieber Gott –“ volal muž žalostným, zlomeným hlasem. „Das Blut– ach Gott– das Blut.“

Ty zvuky začaly trhat Markovu duši avřezávaly se hluboko do jeho bytí. Roztřásl se aznovu cítil, jak se mu chvějí rty. Zatínal zuby, ale marně; samovolně se rozklepaly adrkotaly stále divočeji.

„Přestaň, ach, bože, přestaň,“ šeptal apuška mu vypadla zrukou. Dlaněmi vpalčácích si zakrýval uši, aby nemusel poslouchat nářek umírajícího protivníka.

„Prosím, prosím,“ žebral Mark už nahlas. „Přestaň.“

Zdálo se, že ho Němec zaslechl.

„Hilf mir, lieber Gott– das Blut!“ Hlas se mu utopil vslzách zoufalství abezmocnosti.

Mark slepě vyrazil po čtyřech vzhůru.

„Už jdu. Všechno bude vpořádku,“ volal. „Jen přestaň!“ Cítil jak ho smysly opouštějí.

„Ach mein lieber Gott, ach, meine Mutti…“

„Ježíši– přestaň! Přestaň!“

Mark se doplazil na konec padlého stromu.

Němec, napůl zády opřený ojeho kmen, oběma rukama svíral rozkrok amarně se snažil zastavit proud tepenné krve, která mu pulzovala mezi roztřesenými prsty. Střely mu roztříštily oba kyčelní klouby asníh kolem něj se měnil vrozmáčenou krvavou kaši.

Obrátil kMarkovi bezbarvý obličej lesklý potem. Byl přibližně stejně starý jako Mark, ale rychle se blížící smrt vyhladila jeho rysy, takže vypadal mladší. Měl tvář anděla zbílého mramoru, hladkou, bílou apodivuhodně krásnou, smodrýma očima vmodrých důlcích. Na bílé čelo mu zpod helmy padala bledě zlatá kadeř vlasů.

Německý voják otevřel ústa; plné bledé rty odhalily řady rovných bílých zubů. Něco říkal, ale Mark mu nerozuměl.

Pak, hledě stále na Marka, zvadl. Ruce mu vypadly zklína apravidelně pulzující výrony krve ochably. Jeho bledě modré oči ztratily svůj horečnatý lesk azahleděné nikam zmatněly.

Mark cítil, jak se tkanivo jeho mysli rozpadá, jako když se začíná trhat hedvábí. Cítil to téměř fyzicky aslyšel, jak se uvnitř dělí.

Tvary se před ním rozvlnily arysy mrtvého Němce se začaly roztékat jako tající vosk, aby se vzápětí zase zformovaly. Mark cítil, jak se trhlina zvětšuje. Hedvábný závoj jeho vědomí se rozpadl vedví; za ním zůstala jen černá hučící propast.

Rysy mrtvého Němce dál nabývaly tvaru, až ztuhly, aMark zíral na zdeformovaný obraz vlastní tváře, jako by hleděl do křivého zrcadla. Ano, byla to jeho strašidelná tvář, jeho zlatohnědé vytřeštěné oči, jeho otevřená ústa– aznich vyšel výkřik agónie azoufalství celého světa.

Poslední střípky Markova vědomí se rozlétly pod kopyty děsu. Slyšel sám sebe křičet acítil, jak mu nohy samy běží, ale vhlavě měl tmu. Jeho tělo ztratilo tíži jako tělo ptáka vletu.

Německý kulometčík stočil zbraň jediným divokým trhnutím rukojeti. Traverzoval sní ostře doleva asoučasně skláněl tlustou hlaveň svodním pláštěm dolů, až mířila přímo pod střílnu chráněnou pytli spískem.

Osamělá běžící postava se od něj vzdalovala. Střelec zapřel dřevěnou pažbu do ramene, amíře nepatrně níž, aby kompenzoval tendenci střílet nad cíle, které se nalézají dole, vypálil krátkou vějířovitou dávku.

Mark Anders sotva stačil pocítit údery dvou těžkých kulek, které mu vnikly do zad.

Fergus MacDonald se rozplakal aSeana, který uněj takovou reakci nečekal, to překvapilo. Ale seržant jediným rázným pohybem setřel slzy, které mu zvolna stékaly ze zarudlých očí.

„Dovolíte vyslat hlídku, pane?“ zeptal se. Mladý kapitán tázavě pohlédl přes jeho rameno na Seana.

Generál pomalým úklonem hlavy přikývl.

„Myslíte, že najdete dobrovolníky?“ zeptal se kapitán nejistě.

„Dobrovolníci budou, pane. Chlapci pochopí, co ten mladý pro ně udělal,“ odpověděl chraptivě seržant se zarudlýma očima.

„Dobrá tedy– jakmile se setmí.“

Marka našli chvíli po osmé hodině. Visel ve změti rezavého ostnatého drátu na konci svahu jako odhozená poničená hračka. Fergus MacDonald musel použít nůžky na drát, aby ho mohli sundat. Trvalo téměř další hodinu, než ho na nosítkách dovlekli rozbředlým sněhem abahnem do britských zákopů.

„Je mrtvý,“ prohlásil generál Courtney, když pohlédl vzáři svítilny na bílou tvář na nosítkách.

„Ne, není,“ divoce protestoval Fergus. „Mého chlapce jen tak lehce nemůžou zabít.“

Lokomotiva ječivě zahvízdala, když vjela na ocelovou konstrukci mostu, astříbrný chvost páry se rozmázl ve větru.

Marku Andersovi, nahnutému zplošiny vozu, který vezl jediného pasažéra, vítr rozcuchal teple hnědá křídla vlasů. Na tvář mu přilétlo pár sazí zlokomotivy, ale Mark jen přivřel oči apohlédl dolů na řeku, kterou vlak právě přejížděl.

Vzdutá zelená voda se valila podél zatopeného rákosí, zlobně narážela na pilíře mostu arozhořčeně zvířená spěchala dál kmoři.

„Na tuto roční dobu je hladina vysoká,“ zašeptal Mark. „Děda bude rád.“ Cítil, jak mu rty cukají dlouho zapomenutým smíchem. Za poslední měsíce se smával velice zřídka.

Lokomotiva přehrkala přes most azakousla se do dlouhého stoupání. Parní stroj okamžitě změnil rytmus chodu avlak ztrácel rychlost.

Mark se sehnul, zvedl svůj odřený vojenský vak, hodil si ho přes rameno aotevřel dvířka. Visel na jedné ruce nad štěrkovým svrškem tratě abalancoval na ocelových schůdkách.

Jakmile se stoupání zvětšilo avlak zpomalil, shodil pytel zramene asklonil se co nejvíc, aby zavazadlo dopadlo do štěrku pokud možno šetrně. Poskočil jen jednou apak už se poklidně kutálel znáspu dolů, kde vpadl do křoví jako divoké zvíře na útěku.

Ve chvíli, kdy vlak překonával vrchol stoupání, vyskočil zvlaku. Odrazil se, dopadl acítil, jak mu štěrk klouže pod rozkmitanýma nohama.

Ale nespadl azastavil se ve chvíli, kdy kolem něj přejel poslední vagon, zněhož přísně vyhlédl strážce.

„Hej, co to děláš? To je zakázáno,“ napomínal ho hlasitě.

„Pošlete na mě šerifa,“ zavolal za ním Mark aironicky mu zasalutoval. Lokomotiva na opačné straně kopce nabírala rychlost arachot kol podstatně zesílil. Strážce zahrozil pěstí aMark se otočil.

Otřes při doskoku probudil bolest vjeho zádech. Vsunul ruku pod košili acestou po kolejích zpátky si třel rány. Když prsty nahmataly dvě prohlubně pod lopatkou, znovu užasl, jak jedna znich leží blízko kostnatým výčnělkům páteře. Čerstvá tkáň jizev, kterým trvalo celé měsíce, než se zacelily, byla na omak hedvábná acitlivá. Mark se nechtěně zachvěl, když si vzpomněl na rachot vozíku sobvazovým materiálem anetečnou, téměř mužskou tvář matrony, která mu cpala dlouhé tampony do otevřených ran po kulkách. Vzpomněl si také na pomalou uslzenou bolest, když je zase zakrvácené vytahovala lesklou pinzetou ven. Ještě nyní mu zněl vuších vlastní vzlykavý dech, stejně jako drsný neosobní hlas ošetřovatelky.

„Ále, nebuď baba!“

Každý den– den za dnem –, dokud žhavé horečnaté delirium zánětu, který zachvátil Markovy plíce poničené střelami, nepřineslo požehnanou, ikdyž ošidnou úlevu. Jak dlouho to trvalo? Zpolního lazaretu ve francouzských rovinách, pokrytých blátivým sněhem rozježděným kolami sanitních vozů aspohřebními oddíly, které kopaly hroby hned za nemocničním stanem, do všeobecné nemocnice poblíž Brightonu, kde čas zastřela temná mlha přetrvávajícího zánětu, pak sanitní loď vypékaná vbezvětří tropů při dlouhé cestě přes Atlantik domů, kde čekal rehabilitační špitál spříjemně zelenými trávníky azahradami– jak dlouho? Dohromady čtrnáct měsíců. Měsíců, během nichž skončila válka, kterou lidé chybně pojmenovali „velká“. Bolest sdeliriem zamlžily běh času, ale itak se to zdálo jako věčnost.

Celý jeden život prožil uprostřed masakru azabíjení, bolesti autrpení, anyní se znovu narodil. Bolest vzádech rychle ustupovala. Rány jsou už zhojené, pomyslel si šťastně apotlačil děsivé vzpomínky. Slezl znáspu anašel svůj pytel.

Vlak měl zpoždění anechybělo mnoho do poledne. Protože Andersland ležel asi šedesát kilometrů po proudu řeky, Mark věděl, že se tam nedostane dřív než příští den navečer– akupodivu teď, když byl téměř doma, pocit nedočkavosti zmizel.

Šel klidně dlouhým, důvěrně známým krokem lovce apřemísťoval váhu pytle, kdykoliv se čerstvě zhojená zranění ozvala. Na tváři azádech cítil příjemný chlad zdravého potu.

Několikaletá absence zostřila jeho vnímavost kokolnímu světu, atak to, čeho si dřív sotva všiml, mu nyní působilo nezvyklé potěšení.

Husté křoviny kolem břehů řeky oplývaly nesčetným životem; třpytivé vážky stíraly hladinu vody na průsvitných křídlech, nebo se pářily za letu, sameček na samičce, dlouhý lesklý zadeček ohnutý, aby se sní mohl spojit. Sexplozivním výdechem se zvody zprudka vynořil hroch, akdyž si růžovýma vodnatýma očima změřil Marka na břehu azatřepetal titěrnýma ušima, požitkářsky se převaloval ve zvířeném proudu zelené vody jako gargantuovký šedý míč.

Mark, který si připadal jako vpravěkém Edenu před příchodem člověka, náhle pochopil, že je to právě samota, co jeho tělo iduše potřebují pro dokončení ozdravného procesu.

Tu noc se utábořil na travnatém výběhu nad řekou vdostatečné vzdálenosti od nepříjemné temnoty hustých příbřežních křovin azdosahu komárů.

Kpůlnoci ho vzbudilo drsné leopardí vrčení dole uřeky. Ležel aposlouchal, jak se pomalu přesouvá proti proudu, dokud se neztratilo kdesi ve skalnatém terénu vysoko nad řekou. Nedařilo se mu znovu usnout, atak sradostným očekáváním uvažoval otom, co mu asi přinese zítřek.

Minulé čtyři roky denně, dokonce ive špatné dny temnoty aduchů, vzpomínal na starce. Někdy to byly jen prchavé okamžiky, jindy se sním nemohl rozloučit, jako školák vinternátě, který se mučí vzpomínkami na domov. Stařec představoval domov, protože Mark otce ani matku nepoznal. Byl jeho domovem od prvních mlhavých útržků paměti až donedávna, neměnný ve své síle atichém porozumění.

Mark cítil přímo fyzickou bolest touhy, kdykoliv se mu před očima zjevil obraz dědečka, jak sedí ve vyřezávaném houpacím křesle na široké dřevěné verandě aje oblečený vpokrčené, hrubě zalátané khaki košili, která už dlouho toužila po vyprání. Ukrku bývala rozepnutá aodhalovala houštinu stříbřitě bílých chlupů na hrudi. Krk ačelisti měl rozbrázděné vráskami jako starý krocan adosněda opálenou tvář zarůstalo nejmíň pětidenní strnisko jiskřící jako střípky skla. Konce svého mohutného bílého kníru si vyztužoval včelím voskem avytáčel vzhůru do hrozivých bodců. Jasné veselé oči barvy mléčné karamely kryla široká střecha bílého plstěného klobouku, propoceného aumaštěného kolem stuhy. Ten klobouk neopouštěl své místo za žádných okolností, dokonce ani při jídle ne– a, jak se Mark domníval, ani vnoci ve velké mosazné posteli.

Vzpomněl si, jak stařec přerušil práci sřezbářským nožem, převalil smotek žvýkacího tabáku zjedné strany ústní dutiny na druhou aodplivl si do čtyřgalonové plechovky od zlatého sirupu Tate and Lyle, která mu sloužila za plivátko. Bezpečně se trefil na vzdálenost tří metrů, aniž by zmarnil jedinou kapku temně hnědé šťávy. Pak pokračoval ve vyprávění, jako by ani žádného přerušení nebylo. Ajaké to byly příběhy! Chlapecké oči mohly vypadnout zdůlků. Vnoci Marka budily anutily ho, aby se ustrašeně díval pod postel.

Mark si připomínal imaličkosti. Třeba jak se děda shýbl, vzal do dlaně úrodnou půdu anechal ji protékat mezi prsty. Pak otřel ruku ozadek svých kalhot aspyšným výrazem ve staré vyschlé tváři prohlásil: „Andersland– dobrá zem.“ Pokyvoval přitom hlavou jako věštec. Pamatoval si ho ive velkých chvílích, když stál vysoký avychrtlý vedle Marka vhustém trní svelkou hřmící puškou Martini-Henry zapřenou do ramene aohromný buvol šílený vztekem se na ně valil jako černá hora. Zpětný ráz výstřelu nelítostně zatřásl jeho křehkým tělem.

Uplynuly čtyři roky od chvíle, kdy ho viděl naposled akdy oněm vůbec slyšel. Zpočátku psal dlouhé dopisy plné stesku, ale stařec neuměl číst ani psát. Mark doufal, že je donese některému zpřátel, třeba poštmistrovi, který by mu je ochotně přečetl anapsal iodpověď.

Dělal si marné naděje. Starci pýcha nikdy nedovolila, aby před někým cizím přiznal, že neumí číst. Přesto Mark pokračoval vpsaní. Každý měsíc po celé ty dlouhé roky– azítra se oněm konečně dozví něco nového.

Mark usnul aprobudil se ve tmě před svítáním. Rozdělal oheň, uvařil kávu, ajakmile světlo zesílilo natolik, aby viděl na cestu, vyrazil.

Ze srázu spatřil slunce, jak se noří zmoře, nad kterým vdálce čněly hory bouřkových kumulů. Slunce vycházející za nimi je rozzářilo paletou barev od temně fialové přes červenou, až po barvu růží avína. Probodávalo je světelnými šípy ajejich obrysy olemovalo žhavě rudým zlatem.

Zem začala pod Markovýma nohama klesat do pobřežních nížin, jejichž bohatá ahustě zalesněná přímořská údolí střídaná pahorky porostlými zlatou trávou se táhly knekonečným bílým plážím Indického oceánu.

Pod místem, kde Mark stál, se řeka valila přes okraj srázu. Ve stříbřitě bílých závojích skákala zčerných kamenů do temně modrých tůní, kde vřela vbílé pěně atočila se, odpočívajíc před příštím divokým skokem dolů.

Poprvé začal spěchat. Sbíhal po strmé stezce stejně nedočkavě jako řeka, ale itak se dostal do teplých rozloh země dřímající vnížině pod srázem teprve vpůli dopoledne.

Řeka se mezitím rozlila do mělké šířky avnaprosto jiné náladě tiše plynula vmeandrech otevřených písčitých břehů. Vlesích kolem cesty se objevovali noví ptáci azvířata, ale Mark na ně tentokrát neměl čas. Sotva pohlédl na hejna čápů sdlouhými rovnými zobáky, postávající sšavlozobými ibisy na písečných plážích. Dokonce ikdyž se ibisové zvedli sdivoce zvonivým křikem bláznivého smíchu, pospíchal dál.

Došel kmístu, které mělo zvláštní důležitost. Kromě rozpadlé hromady kamení ukořenů mohutného divokého fíkovníku nebylo nijak označené, ale představovalo západní hranici Anderslandu.

Mark zastavil amezi šupinaté kořeny plazící se po zemi jako předpotopní hadi stavěl znovu kamennou pyramidu. Jak pracoval, zvětví nad ním vystřelilo na hlučných křídlech hejno tučných zelených holubů, kteří se vkoruně živili hořkými žlutými plody.

Jakmile se Mark ocitl za fíkovníkem, vykročil snovou lehkostí apružností vkroku, pevným držením ramen apyšným jasem vočích– kráčel opět po Anderslandu. Osm tisíc akrů (asi 3200 hektarů) úrodné, sytě čokoládové země směkce zaoblenými pahorky porostlými hustou šťavnatou trávou aktomu šest kilometrů břehu řeky, která nikdy nevysychala– to byl Andersland, jak před třiceti lety tento kus země pojmenoval stařec.

Osm set metrů dál vmístě, kde mínil opustit tok řeky, aby si zkrátil cestu domů přes nízký hřeben, zaslechl vzdálené temné žuchnutí. Okamžitě nato se kněmu teplým vzduchem donesl slabý zvuk lidských hlasů.

Zmatený zastavil anaslouchal. Ozval se další pád, ale tentokrát ho předcházelo praskání lámaných větví– nezaměnitelný zvuk padajícího stromu.

Mark pustil zhlavy původní úmysl apokračoval vcestě podél řeky. Znenadání vyšel zlesa na otevřenou pláň, která mu vprvní chvíli připomněla zdevastovaná pole ve Francii. Pole rozervaná apřeoraná výbušninami adělostřeleckými granáty.

Skupiny tmavých mužů sturbany na hlavách aoblečených do bílých bederních roušek kácely statné stromy podél řeky ačistily zem od podrostu.

Vprvním okamžiku Mark nechápal, co jsou ti cizí muži zač, ale pak si vzpomněl, že četl vnovinách zprávu otom, jak do země přivezli tisíce dělníků zIndie na práci na třtinových plantážích. Mezi ně zřejmě patřili itito šlachovití muži snezvykle temnou pletí, kteří pracovali uřeky, podobní kolonii černých mravenců. Jsou jich stovky– ne, tisíce, uvědomil si Mark. Abyly tam také volské potahy. Bezpočet mohutných silných zvířat tahalo poražené dříví na hromady určené ke spálení.

Nyní, když doopravdy pochopil, co vidí, opustil řeku avylezl na stráň nad ní. Zhřebene kopce měl nerušený výhled na celý Andersland– aza ním dál na východ až kmoři.

Devastace sahala do nedohledna. Nyní spatřil iněco jiného, co bylo třeba vzít vúvahu. Zem byla zorána– acelá. Les ipastviny zmizely apo holé zemi se pomalu vlekli tažní voli, jeden pár za druhým, aradlice pluhů obracely temně čokoládovou zem do lesklých brázd. Křik poháněčů atlumené práskání bičů se doneslo až ke zmatenému Markovi.

Usedl na balvan apo hodině pozorování mužů azvířat dostal strach. Strach ztoho, co to všechno znamená. Stařec by něco takového na své půdě nikdy nepřipustil. Nenáviděl pluh isekeru. Až příliš miloval statné stromy, které nyní sténaly aspraskotem padaly kzemi. Stařec hlídal své pastviny jako lakomec, jako by skutečně cenou odpovídaly své zlaté barvě. Nikdy by je nedovolit zorat– ne, pokud by žil.

Aprávě toho se Mark obával. Bůh ví, že kdyby byl naživu, nikdy by Andersland neprodal.

Mark ve skutečnosti ani nechtěl znát odpověď, ale donutil se vstát asešel dolů.

Tmaví dělníci vturbanech nerozuměli, nač se ptá, ale výmluvnými gesty ho nasměrovali ktlustému Indovi vbavlněném kabátě, který důležitě kráčel od jedné skupiny dělníků ke druhé, tu atam se zastavil, aby seznámil nahá hnědá záda se svou rákoskou, nebo do tlusté černé knihy pracně zapsal nějakou poznámku.

Překvapeně vzhlédl, akdyž spatřil bílého muže, jeho nadřazenost okamžitě vystřídala servilita.

„Dobrý den, pane –“ chtěl pokračovat, ale jeho pátravé oči si Marka přeměřily. Když viděl, že je mladý, neoholený ave špinavém pomačkaném oděvu armádního původu, pochopil, že veškerý svůj světský majetek nese vpytli na zádech.

„Abych řekl pravdu, nepotřebujeme další dělníky.“ Jeho chování se opět rázem změnilo; stal se zase pánem. „Já to tady mám na starosti –“

„Dobrá,“ přerušil ho Mark. „Pak mi tedy můžete říct, co ti muži dělají na Anderslandu.“

Ten člověk ho rozčiloval; varmádě poznal mnoho jemu podobných– buzerovali ty dole alízali zadky těm nahoře.

„To je snad jasné, připravujeme půdu pro cukrovou třtinu.“

„Ta půda patří mé rodině,“ prohlásil Mark amužovo jednání bleskem doznalo další změny.

„Ach tak, mladý pane, vy jste ze společnosti vLadyburgu?“

„Ne, ne– my tady žijeme. Vnašem domě.“ Mark pokynul směrem ke hřebenu, za nímž ležela usedlost. „Tohle je naše zem.“

Ind se usmál jako tlusté tmavé děcko azavrtěl hlavou.

„Bohužel, tady už nikdo nežije. Všechno kolem patří společnosti.“ Širokým gestem objel celou krajinu od srázu až kmoři. „Co nevidět tady všude poroste cukr, uvidíte. Člověče, cukr, samý cukr,“ dodal aznovu se usmál.

Zhřebene vypadala usedlost stejně jako kdysi: nad zelení sadu vykukovala zeleně natřená střecha zvlnitého plechu. Když však Mark došel po zarostlé pěšině za výběh pro slepice, uviděl prázdné černé čtverce oken. Sklo znich zmizelo asním inábytek zširoké verandy. Houpací křeslo bylo pryč ana jednom konci se střecha začínala propadat. Utržená okapová roura se štítivě odkláněla daleko od stěny.

Neudržovaná zahrada vypadala divoce aneošetřované stromy pomalu obrůstaly stavení. Stařec je pravidelně prořezával adenně pod nimi hrabal listí. Vjejich stínu stávala řada bíle natřených včelích úlů, které někdo brutálním způsobem vyraboval; otvíral je sekerou.

Místnosti zely prázdnotou, zbavené všeho, co mělo nějakou cenu. Zkuchyně dokonce zmizel istarý černý sporák na dřevo. Kromě plivátka Tate and Lyle převráceného na verandě bylo všechno pryč.

Mark pomalu přecházel zjedné prázdné místnosti do druhé, listí nafoukané větrem mu šustilo pod nohama avduši se mu zabydloval pocit ztráty aopuštěnosti. Zpavučin utkaných vrozích stěn azárubní dveří ho upřeně sledovaly početné oči černožlutých pavouků.

Opustil dům aodešel na nedaleký rodinný hřbitůvek. Nenašel žádný nový hrob ana chvíli zněj spadla tíseň. Odpočívala tam jen babička Alice, její nejstarší dcera abratranec, který zemřel ještě před Markovým narozením. Stále jen tři hroby– stařec tam nebyl.

Ze studny vytáhl vědro čisté sladké vody aschutí se napil. Pak se toulal zahradou avrátil se splným kloboukem plodů guave azralých žlutých ananasů. Na zadním dvorku zastihl mladého kohouta, který jediný unikl kořistníkům. Mark ho naháněl přes půl hodiny, než se mu ho ze střechy podařilo srazit kamenem.

Oškubaný avyvrhnutý skončil vešusu nad ohněm, který Mark rozdělal na zadním dvorku. Při vaření dostal nápad.

Vrátil se do starcovy ložnice avrohu proti dveřím, kde kdysi stávala velká mosazná postel, poklekl avyhledal volné prkno. Nožem vypáčil jediný hřebík, který ho držel na místě.

Jakmile ho zvedl, vytáhl zotvoru pod ním tlustý svazek obálek převázaných řemínkem ze surové kůže. Přejel palcem jejich okraje azjistil, že žádná není otevřená. Na všech byla adresa psaná jeho vlastní rukou, ale část dopisů chyběla. Zpoštovního razítka zjistil, že poslední byl odeslán před jedenácti měsíci.

Mark měl dojem, že se zadusí; vočích ho začaly pálit slzy.

Odložil svazek dopisů aznovu sáhl do skrýše. Tentokrát vytáhl plechovou krabici od čaje Mazzawatee sobrázkem babičky na víku. Krabice starci sloužila za pokladnici.

Protože bylo pozdní odpoledne asvětla vtmavé místnosti začalo ubývat, vynesl krabici isdopisy na zadní dvůr, usedl na schody vedoucí ke kuchyni aotevřel ji.

Našel vní kožený váček se čtyřiceti zlatými librami. Některé zmincí zdobila hlava vousatého Krugera, někdejšího prezidenta Jižní Afriky, aostatní se pyšnily hlavami králů Edwarda aGeorgeho. Mark uschoval měšec do náprsní kapsy kabátu avubývajícím světle prozkoumal zbytek starcových pokladů. Fotografii babičky Alice zamlada, zažloutlou stářím asoslími růžky, oddací list, staré novinové výstřižky zBúrské války, kousky levné dámské bižuterie, stejné jakou měla babička na fotografii, medaili vdarovací krabičce– jihoafrické vyznamenání se šesti sponami, mimo jiné za tugelské, ladysmithské atransvaalské tažení, dále pak Markovo vysvědčení zladyburgské školy anakonec diplom University College vPort Natalu. Posledních dvou dokumentů si stařec zvláště vážil. Sobdivem, jaký mívá negramotný člověk kučenosti apsanému slovu, si jich cenil tak vysoko, že prodal část svého nejlepšího dobytka, aby zaplatil Markova studia. Kromě zlatých mincí neměly věci vkrabici žádnou hodnotu, ale stařec si jich nesmírně cenil. Mark všechno pečlivě uložil zpět akrabici dal do vaku.

Při posledním denním světle snědl šlachovitého kohouta iovoce. Když pak zabalený do deky ulehl na dřevěnou podlahu vkuchyni, myšlenky na starce mu nedaly spát.

Věděl sjistotou, že ať už stařec odešel kamkoliv, měl vúmyslu se na Andersland vrátit. Kdyby tomu tak nebylo, vzal by své vzácné poklady ssebou anikdy by je neopustil.

Marka probudila bota, která ho rýpla do žeber. Převrátil se aposadil, sténaje bolestí.

„Vstávej! Zvedni prdel avypadni.“

Ještě se nerozednilo úplně, ale světlo stačilo, aby viděl muži do tváře. Těžkou hladkou čelist měl čistě vyholenou ajeho zuby– silné avýrazně bílé oproti sluncem osmahlé tváři– se zdály být zabroušeny do rovné linky. Mužova hlava, kulatá jako dělová koule, připomínala hlavu šampióna těžké váhy. Držel ji nízko na silném krku, jak to boxeři těžké váhy dělávají.

„Vstaň!“ opakoval auž znovu napřahoval nohu obutou vhnědé sešlapané jezdecké botě. Mark vyskočil achystal se kobraně. Zjistil, že muž je sice menší než on, ale zato podsaditý apevný, smohutnými širokými rameny arobustní kostrou. „Tohle je soukromý majetek anestojíme oto, aby se tady potloukali tuláci.“

„Nejsem žádný tulák,“ začal Mark, ale muž ho umlčel drsným vrčivým smíchem.

„Ty vtěch špinavých hadrech asrollsem zaparkovaným přede dveřmi?– málem bych ti uvěřil.“

„Jmenuji se Mark Anders atoto je dům mého dědečka– Johna Anderse –“

Markovi se zdálo, že se vmužových očích objevilo něco nového. Jeho výraz také doznal změny– snad pochyby, možná strach. Olízl si rty. Rychlé nervózní gesto tomu nasvědčovalo, ale když znovu promluvil, měl hlas jistý.

„Otom nic nevím– vím jen, že to všechno tady nyní patří společnosti Ladyburg Estate ajá ani společnost nechceme, aby ses tady povaloval,“ odmlčel se, rozkročil avystrčil spodní čelist. „Aještě jednu věc vím, že tu atam někomu rád rozbiju hlavu. Abůh ví, jak dlouho jsem už žádnou nerozbil.“

Jak tak na sebe hleděli, Marka znenadání přepadl vztek. Už se chystal, že příjme mužovu výzvu, třebaže dobře věděl, jak je silný anebezpečný. Měl vizáž zabijáka, dostatečnou váhu isílu, ale Mark přesto bezděčně zaujal bojovný postoj aspustil ramena.

Markův trýznitel si toho také všiml ajeho radost byla zřejmá. Lehce se usmál přes zaťaté zuby ana hrdle mu naskočily provazce šlach. Mírně se zhoupl na špičkách bot. Mark však už zažil násilí dost– anebyl ani důvod, proč bojovat právě teď. Otočil se azvedl boty.

Muž, zjevně zklamaný, sledoval, jak se obléká, ale stále byl připravený ke konfrontaci. Mark si hodil ranec přes rameno azeptal se:

„Jak se jmenujete?“

„Moji přátelé mi říkají Hobday,“ odpověděl vyzývavě.

„Hobday, adál?“

„Jen Hobday.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Mark. „Jste vskutku prima chlap, Hobdayi.“ Sešel po schodech na dvůr, akdyž se po patnácti minutách ohlédl na hřebeni, kde ladyburgská cesta vedoucí na sever křižovala kopec, Hobday ještě stál na kuchyňském dvorku Anderslandu astále ho pozoroval.

Fred Black sledoval, jak Mark stoupá do kopce. Stál opřený ozábradlí dobytčího bazénu avytrvale žvýkal smotek tabáku. Byl šlachovitý, osmahlý sluncem asuchý jako sama tyčka žvýkacího tabáku.

Ačkoliv býval dobrým kamarádem Johna Anderse aMarka znal od batolete, bylo zřejmé, že ho nyní nepoznává. Mark se patnáct kroků před ním zastavil azvedl klobouk.

„Zdravím vás, strýčku Frede,“ zavolal. Ale trvalo ještě chvíli, než starší muž vykřikl apřiběhl ho obejmout. „Bože, chlapče, říkali mi, že ses nechal zabít ve Francii.“

Seděli spolu na zábradlí dobytčí ohrady apozorovali zulujské chlapce, kteří pod nimi hnali úzkým průchodem dobytek. Jakmile zvířata došla na hranu podesty, vrhala se divokým skokem do páchnoucí dezinfekční lázně. Hned se však zase vynořila ashlučným frkáním plavala snozdrami vzhůru kšikmé rampě na opačné straně bazénu.

„Je mrtvý už rok– ne, déle. Už tomu bude víc než rok, chlapče. Je mi to líto. Nenapadlo mě, že bych ti měl dát vědět. Jak už jsem říkal, myslel jsem, že jsi padl ve Francii.“

„To je vpořádku, strýčku Frede.“ Marka překvapilo, že necítí žádný šok. Tušil, že tomu tak bude, auž se stím smířil, ale vduši mu dál ležel těžký balvan smutku. Delší čas oba mlčeli. Starší muž chápal, co se vMarkovi děje.

„Jak –“ Mark zaváhal nad slovem, „jak odešel?“

„Nu, víš…“ Fred Black zvedl klobouk apoškrábal se na holém růžovém temeni. „Všechno se to seběhlo nějak naráz. Vyšel si sPietem Greylingem ajeho synem upytlačit kousek zvěřiny do Chaka’sGate.“ VMarkově mysli vytanuly staré vzpomínky. Chaka’sGate byla oblast divočiny na severu, kde ho stařec učil loveckému řemeslu. Před lety, vroce 1869, ji prohlásili za chráněnou oblast, ale neustanovili žádného strážce, atak muži ze severního Natalu aZululandu ji považovali za svou soukromou honitbu.

„Pátého dne se stařec nevrátil do tábora. Hledali ho další čtyři dny, než objevili jeho tělo.“ Znovu se odmlčel apohlédl na Marka. „Jsi vpořádku, chlapče?“

„Ano, jsem.“ Marka napadlo, kolik asi mužů už viděl umírat akolik jich sám zabil– apřece ho smrt jednoho starce tolik dojímala. „Pokračuj prosím, strýčku Frede.“

„Piet tvrdil, že to vypadalo, jako by uklouzl při výstupu strmým svahem aspadl na svou pušku, která spustila. Střelila ho do žaludku.“ Sledovali, jak se poslední volek noří zlázně aFred Black toporně slezl ztyčové ohrady. Chvíli si držel kříže. „Stárnu,“ zabručel. Mark se kněmu přidal abok po boku zamířili kdomu.

„Piet aten jeho kluk ho pochovali na místě. Už nebyl ve stavu, aby ho mohli přivézt zpátky; ležel na slunci čtyři dny. Označili to místo apo návratu do Ladyburgu učinili upolicejního soudu místopřísežné prohlášení.“

Freda přerušil křik avzdechy dívky, která jim běžela vstříc alejí modrých gumovníků. Byla mladá, tlustý cop medově hnědých vlasů jí poletoval na zádech apod lemem její vybledlé bavlněné sukně kmitaly dlouhé snědé nohy sumouněnými bosými chodidly.

„Marku!“ křičela. „Ach, Marku!“ Dívka však musela přiběhnout mnohem blíž, než ji poznal. Změnila se za ty čtyři roky.

„Mary!“ Posmutnělý Mark nedokázal říct nic víc. Ani ve smutku však nemohl přehlédnout, jak Mary Blacková vyrostla. Už to nebylo to zlobivé štěně, které kdysi nestálo jeho lordstvu studujícímu na ladyburgském gymnáziu za povšimnutí.

Měla stále usměvavou pihovatou tvář avýrazné, trochu pokřivené zuby, ale vyrostla ve statnou azemitou farmářskou dcerku sširokými boky azdravým, veselým úsměvem. Sahala Makrovi po ramena apod tenkou prošoupanou bavlnou halenky se rýsovaly plné oblé tvary. Zadek iboky se jí vlnily apas, rozšiřující se jako hrdlo vázy, nesl hruď zatíženou bohatými prsy, které se při každém kroku volně zhouply. Cestou Markovi bez ustání kladla otázky anedala se odbýt. Chytala ho za ruku, jako by zněj chtěla odpovědi vytřepat, avisíc na jeho tváři šelmovskýma očima, smála se upřímným zvonivým smíchem.

Žena Freda Blacka poznala Marka přes celý dvůr azabučela jako kráva, které na dlouho sebrali neodstavené tele. Celý život toužila po synovi, aporodila devět dcer.

„Ahoj, teto Hildo,“ začal Mark azmlkl vhydraulickém lisu jejího objetí.

„Jsi podvyživený,“ vykřikovala pohoršeně, „aty šaty! Smrdí aty taky, Marku, vlasy máš, že si je brzy přisedneš.“

Pod dohledem Mary postavily čtyři neprovdané dcery doprostřed kuchyně vanu zpozinkovaného plechu anaplnily ji vědry kouřící vody ohřáté na sporáku. Mark seděl na stoličce na zadní verandě sprostěradlem na ramenou; teta Hilda mu velkými tupými nůžkami krátila hnědé lokny.

Potom zkuchyně vyhnala protestující dcery. Mark zoufale hájil svou intimitu, ale teta lehce prolomila jeho obranu.

„Stará žena jako já? Nemáš nic, co bych už neviděla, ave větším alepším vydání.“ Srozhodností, které nešlo vzdorovat, ho svlékla ašpinavé pokrčené oblečení hodila do otevřených dveří, odkud zvědavě nakukovala Mary.

„Vyper to, dítě, avypadni ze dveří.“ Mark zrudl arychle se ponořil do vody.

Za soumraku seděl Fred Black sMarkem aláhví brandy na dvoře na krytu studny. „Cape Smoke“– Kapský kouř, jak se obsah láhve nazýval, bylo odporné pití, které kousalo jako zebří samec. Po prvním doušku se Mark sklenky už ani nedotkl.

„Ano, mnohokrát jsem otom přemýšlel,“ přiznal Fred. Jeho oči se už vlivem brandy trochu podobaly očím sovy. „Starý Johnny miloval svou půdu.“

„Mluvil někdy otom, že ji prodá?“

„Ne, nikdy. Měl jsem dojem, že tady míní zůstat navždy. Často mluvil otom, že by chtěl být pochován vedle Alice. Přál si to.“

„Kdy jste viděl dědečka naposled, strýčku Frede?“

„No, víš,“ zamyšleně se podrbal na plešaté hlavě. „Bylo to asi dva týdny předtím, než odjel do Chaka’sGate sGreylingovými. Ano, tak nějak to bylo. Přijel do Ladyburgu nakoupit střelivo aproviant. Jeden večer se tady zastavil se skotskou károu apěkně jsme si popovídali ostarých dobrých časech.“

„Ani tehdy se nezmínil oprodeji?“

„Ne, ani slovem.“

Dveře od kuchyně se rozlétly ažluté světlo lucerny zalilo dvorek.

„Jídlo je na stole. Pojďte už. Aty, Frede, neuč chlapce svým zlozvykům– ane abys nosil tu flašku do domu, slyšíš?“

Fred se zašklebil, nalil zbytek tmavě hnědého likéru do svého pohárku azavrtěl hlavou nad prázdnou láhví.

„Sbohem, kamaráde,“ rozloučil se sní ahodil ji za živý plot. Vyprázdnil odlivku, jako by vní byla nějaká vzácná medicína.

Mark seděl na lavici uzdi, vtěsnán mezi Mary ajednu zjejích plnoštíhlých sester. Teta Hilda, usazená naproti, mu nakládala jídlo na talíř ahlasitě ho napomínala, kdykoliv nedokázal dost rychle spořádat novou porci.

„Fred už by někoho potřeboval na výpomoc. Ten potrhlý blázen stárne aani otom neví.“

Mark přikývl; ústa měl natolik plná, že nemohl odpovědět. Mary se přes něj nahnula pro další krajíc domácího chleba– byl nedávno vytažený zpece aještě teplý– ajejí objemná prsa ho zavalila, až měl dojem, že se udusí.

„Děvčata nemají mnoho příležitostí potkat slušného chlapce, atak zůstávají na farmě.“ Mary si přisedla blíž astehnem se pevně přitiskla kMarkově noze.

„Dej Markovi pokoj, ty stará pletichářko,“ přátelským tónem usměrňoval Hildu zčela stolu Fred.

„Mary, přidej Markovi trochu šťávy na zemáky.“ Dívka poslechla, ajak polévala brambory, opřela se rukou oMarkovo koleno.

„Jez! Mary ti upekla výborný mléčný koláč na zakousnutí.“

Mary nechala ruku na Markově koleni anenápadně ji posouvala výš. Mark soustředil veškerou pozornost na dívčinu dlaň ajídlo se mu vústech změnilo vhorký popel.

„Ještě trochu dýně, Marku?“ zeptala se teta Hilda starostlivě aMark jen chabě zavrtěl hlavou.

Cítil, jak se ho pomalu zmocňuje panika.

Tak nenápadně, jak to jen za daných okolností šlo, spustil jednu ruku do klína, aaniž by pohlédl na dívku, pevně jí sevřel zápěstí.

„Už máš dost, Marku?“

„Ano, jistě, opravdu,“ přisvědčoval Mark horlivě apokoušel se odtáhnout dotěrnou ruku pryč. Ale Mary byla silná anenechala se jen tak lehce odbýt.

„Mary, miláčku, ukliď Markův talířek adej mu ochutnat kousek toho svého koláče.“

Mary dělala, že neslyší. Hlavu měla zamyšleně skloněnou nad talířem, tváře jí hořely jasnou růží arty se jí mírně chvěly. Mark na lavici vedle ní se vrtěl akroutil, jako by seděl na žhavém uhlí.

„Děvče, co je to stebou?“ zeptala se matka pohoršeně azamračila se. „Slyšíš mě, dítě?“

„Ano, mami, slyším.“ Mary vzdychla, pomalu vstala aoběma rukama zvedla Markův talířek. Mark zůstal sedět na lavici zvadlý jako po velkém výkonu.

Vyčerpaný celodenním pochodem anásledným vzrušením usnul takřka okamžitě, ale sny mu nedopřály klidného spánku.

Strašidelnou krajinou plnou vířící mlhy apodivného nepřirozeného světla běžel za přízrakem, ale nohy měl pomalé, jako by se pohyboval vsirupu. Každý krok vyžadoval nesmírné úsilí.

Věděl, že duch, který před ním prchá vmlze, je stařec asnažil se na něj zavolat, ale ať se namáhal, jak chtěl, zotevřených úst mu nevyšel ani hlásek. Náhle se vtemných zádech prchajícího přízraku objevila rudá díra, zníž vytékala jasná pulzující krev, azjevení se kněmu obrátilo čelem.

Na okamžik hleděl do obličeje starého muže. Inteligentní žluté oči nad mohutným knírem se špičatými konci se na něj vlídně usmívaly, když tu se tvář začala tavit astékat jako horký vosk. Zní se jako zvody vynořila tvář bledé mramorové sochy– tvář mladého Němce. Mark vykřikl, azakrývaje si rukama oči, padl na zem. Vzlykal ve tmě, dokud jeho týraná představivost nepřivolala další halucinaci.

Cítil pomalé, něžné laskání. Vzlyky mu ještě doznívaly vhrdle, ale postupně se oddával hříšnému šálení smyslů. Věděl, co musí přijít, stávalo se mu to často vnocích samoty anyní to vítal. Pomalu vyplouval zhlubin spánku do bdělosti.

Na okraji vědomí slyšel hlas– vemlouvavý tichý šepot.

„Nu tak, nepovykuj tolik, už je to vpořádku. Všechno bude zase dobré, jen nedělej takový kravál.“

Postupně se probouzel adlouhou chvíli nechápal, že pevné teplé tělo nad ním není sen. Spatřil bílé prsy, které mu, velké atěžké, jezdily po hrudi. Vměsíčním světle zotevřeného okna nad postelí svítila bílá nahá kůže.

„Mary tě utěší,“ šeptal naléhavý hlas zastřený vzrušením.

„Mary?“ přidušeně vyslovil její jméno apokoušel se posadit, ale dívka ho vahou své hrudi něžně zatlačila zpátky. „Ty šílíš –“

Začal se vzpínat, ale její ústa, vlhká, horká, vše pohlcující ústa zadusila jeho slova. Markův odpor slábl, přemožený novým pocitem. Smysly mu vířily vzávrati.

Proti rostoucímu vnitřnímu vření se postavily děsivé věci, které znal oženách. Ty podivné aohavné věci mu vysvětlil vojenský kaplan upluku ajejich znalost ho vyzbrojila proti všem svodům drobných asmělých francouzských poules.

Kaplan mu vyprávěl, jaké zlé následky mívá nezákonné spojení muže aženy. Byly dva. Buď nemoc, proti níž není léku akterá užírá mužské tělo, až zbude vrozkroku jen zahnívající díra, nemoc končící šílenstvím, nebo se narodí nemanželské dítě– parchant, který pošpiní mužovu čest.

Hrozba byla příliš velká aMark odtrhl ústa od dívčiných nenasytných rtů adobyvačného jazyka.

„Ach, bože!“ zašeptal. „Vždyť budeš mít dítě.“

„To je vpořádku, hlupáčku,“ zašeptala. „Můžeme se přece vzít.“

Jak tak ležel, zaskočený tou myšlenkou, Mary náhle přehodila jedno koleno přes jeho strnulé tělo, přitiskla ho měkkým, teplým polštářem vlastního těla adusila vodopádem splývajících vlasů.

„Ne,“ snažil se vyklouznout zjejího objetí. „Ne, to je šílenství. Nechci se ženit.“

„Ale ano– ach, ano.“

Ještě několik dalších vteřin ho paralyzovalo vzrušení, ale pak ji prudkým škubnutím shodil ze sebe. Sklouzla stranou arukama se ještě chvíli zoufale držela jeho ramen, než přepadla přes okraj postele. Stolek sumývadlem se převrátil azvuk dopadu dívčina statného těla na podlahu se hlasitě nesl ztichlým spícím domem.

Nastalé ticho přerušil chór výkřiků zložnice mladších dcer naproti přes chodbu.

„Co se děje?“ zařval Fred Black ze své ložnice.

„Někdo je vdomě.“

„Chytni ho, Frede, nelež tady jen tak.“

„Kde mám brokovnici?“

Jediným skokem byla Mary na nohou, sebrala svou noční košili zkřesla apřetáhla si ji přes hlavu.

„Mary!“ Mark se posadil. Chtěl jí to vysvětlit aříct jí okaplanovi. Ve světle měsíce uviděl její tvář pokřivenou zlostí.

* * *

Muž ve středních letech, který seděl sženou vkabině, zavolal na Marka.