Copyright © 2013 Edizioni Piemme Spa

This edition published by agreement with Grandi & Associati

Translation © Alena Jíchová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z italského originálu SIRIA MON AMOUR

přeložila Alena Jíchová

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Marek Šebesta

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-516-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-517-2 (mobi)

Na světě je 70 milionů dětských nevěst, které jsou donuceny uzavřít nechtěný sňatek před svými osmnáctými narozeninami.

Úsměvům holčiček a snům dívek.

Vittorii a Alessandrovi, budoucnosti v jejich rukou.

ANDREA

„Ne, nevěřím. Já prostě nevěřím. A hotovo. Něco na vašich se mi nelíbí, celé se mi to nezdá.“

Andrea nervózně pochodoval sem tam po pokoji. Byl bez sebe rozčilením – a já přitom byla tak nadšená tou cestou!

Pět dní v Sýrii, v zemi, kde jsem se narodila, kam jsem patřila v prvních třech letech života a ze které jsem si nic nepamatovala.

Představovala jsem si, že rozpoznám něco ze sebe samé ve vůních, v zářivějším slunci, ve zvuku jazyka, kterým jsem mluvila, ale neuměla jsem v něm ani číst ani psát, a přesto byl i můj.

Bylo mi šestnáct a byla jsem zvědavá.

Zvědavá a zamilovaná.

Andreova nervozita mě vytáčela a tak nějak mi ho vzdalovala. Všechno to kazil.

Byl večer před mým odjezdem a já se chtěla jenom mazlit. Budu bez něj pět (pět!) dní.

„Nech toho!“ zaječela jsem. „Co pořád prudíš?“

Nikdy jsem nedělala scény před jeho rodiči, ale tentokrát už to fakt nešlo vydržet.

„Tak ji netrap, ať v klidu odletí,“ prohlásila jeho mamka, která vařila večeři.

Jeho mamka se mi líbila. Pár připomínek a pak nás nechala na pokoji. Bylo vidět, že je ráda, když jsem u nich doma.

„A ty si to nenech zkazit jeho náladami,“ dodala a usmála se na mě. „Ten nikdy nepřizná, že žárlí. Obyčejnej žárlivec je to.“

Andrea ale nepochopil její ironii, nebyl toho momentálně schopný, a otočil se k ní rudý v obličeji. Vypadal až výhružně.

„Já nejsem žárlivý! Ty její rodinu neznáš!“

„A teď už fakt dost,“ zaječela jsem na něho znova. „Moje rodina je taková, jaká je. A co by se mi podle tebe mohlo stát během pěti dní v Sýrii, když si tam jedu jenom obnovit pas?“

Jeho mamka se k nám otočila zády a už se zas věnovala hrnci. Skoro to vypadalo, že do něj chce strčit celou hlavu. Míchala zeleninu a voněla k ní, zatímco vzduch v kuchyni zhoustl. Vlhkem a napětím.

Měla jsem ji ráda a ona mě taky, i když pro ni bylo hodně těžké se se mnou smířit. Trvalo dva roky, než nás Andrea seznámil, protože mu bylo jasné, že jeho rodiče budou z muslimské dívky rozpačití. Rozpačití je hodně mírný výraz, protože tady jsi podezřelý, už když ses narodil v kraji níž pod Pádem. Když zjistí, že mluvíš arabsky, můžou tě tolerovat, protože jsou dobře vychovaní, nebo protože se cítí být laskaví a pokrokoví lidé, ale aby někoho přijali do rodiny, to je úplně jiná záležitost. A já jsem si tu jinou záležitost vychutnala až do dna.

Zdvořilé fráze, zvědavé otázky typu „jak se připravuje kuskus“, pohledy, které tě provrtávají skrznaskrz, aby zjistily jak se bránit před zlem, které bys s sebou mohla přinést a jednoho dne jím třeba zaútočit na jejich nevinnou normálnost.

Ty první nucené úsměvy Andreových rodičů mě zraňovaly, protože jsem se jim chtěla líbit, protože jsem si představovala, že s Andreou prožiju celý život. Pak nás dny a mnoho chvil strávených v jejich domě pomaličku daly dohromady a rezignovanost uvolnila místo vlažnému citu.

Já a Andrea jsme spolu tři roky. Oběma se nám líbil Tiziano Ferro.

A bude to nádherné, protože radost a bolest mají s tebou stejnou chuť…

Že nás bolest pohltí a sežvýká, to jsme nemohli vědět.

Seznámili jsme se na diskotéce. Šla jsem na ni potají, když mi bylo třináct, s Caterinou, snoubenkou mého staršího bratra. Tajně jsem si na trhu koupila minisukni, černou s malými postříbřenými korálky. Našetřila jsem si na ni z peněz na svačiny a cítila jsem se fakt jako hvězda.

Nikdy předtím jsem nevkročila do opravdického podniku a žaludek se mi houpal. Matka mě nechtěla to odpoledne vůbec pustit ven a Caterině dalo hodně práce, aby ji přemluvila. Minisukně už byla schovaná v jejím autě, taky boty na podpatku, punčochy a kabelka.

Zastavily jsme na parkovišti v klidné čtvrti, takové té s mnoha úpravnými domky, kde má každý vlastní zahrádku, olivovník a hortenzie.

Svlékla jsem si soupravu, ve které jsem chodila běhat, a z ošklivého káčátka jsem se ve zkušených Caterininých rukou stala labutí. Nanášela mi oční stíny a linky a pořád mě napomínala, ať se nevrtím.

Celý ten den bylo všechno vzrušující. Rtěnka na rtech, hudba na plné pecky, to, že jsem se mohla podívat na kluka, aniž by přiletěl pohlavek od našich.

Když začali hrát Crazy in love od Beyoncé, vrhly jsme se na parket a já cítila, že se na mě kluci dívají, i Andrea.

Pak se mě zeptal, jestli nechci něco k pití.

Byl hubený, bledý, měl hladkou pleť, od které se odrážely úžasně modré oči.

„Jak se jmenuješ?“

Bylo to poprvé, kdy mi nějaký chlapec něco šeptal do ucha.

Zamrazilo mě a srdce se mi rozběhlo o závod. Řekli jsme si jenom jména, ale jeho modrých očí a vůně jsem se nemohla zbavit. Pořád jsem na něho myslela, i ve škole, a nedokázala jsem na nic rozumného přijít.

Asi za týden mě za pomoci kamarádů vystopoval a vzkázal mi, jestli bychom se nemohli vidět v parku.

Park Prato Santa Caterina je velký, je v něm málo stromů, zato hodně pěstěných trávníků s jemnou trávou. Je tam pořád spousta dětí, ale taky mládeže, protože tam mají bezva malý bar. Je to perfektní místo, když se dopoledne chcete ulít ze školy.

Šla jsem do parku s hrůzou, bála jsem se, že se Andreovi nebudu líbit bez make-upu, bez podpatků, s kudrnatými vlasy staženými do gumičky.

A místo toho jsme od té doby nerozluční.

I přesto, že ho zarazilo, že je mi jen čtrnáct. Rok jsem si totiž přidala.

I přes mé brýle ošklivého káčátka, které mi pomalu sundal, než mi vzal obličej do dlaní a dal mi náš první polibek, můj první polibek.

Nikdy nezapomenu na to odpoledne, na své rozechvění, na to, jak se na mě díval. A někdy si myslím, že bez tak velké lásky bych to nikdy nedokázala.

ŠŤASTNÁ RODINA

Jací byli naši? Jací jsou naši?

Moje matka je klasika, žena, která porodila šest dětí, opustila svou zemi, snášela manžela, který ji nemiloval, azbavila se ho, aniž otom sama rozhodla. Moje matka se nijak zvlášť nezabývala city. Tak ji naučili žít, taková je. Když teď vím, jak vyrůstala, nedokážu se na ni zlobit. Naučila jsem se, že oživotě těch druhých víme málo, nebo nic, atohle si musíme připomínat, než začneme soudit. Každý si vnitru nosí své bolesti, viny, vzpomínky asmutky. Obyčejně myslíme jenom na to, oco můžeme žádat, co si můžeme vzít. Kdybychom se doopravdy starali, jak se ten druhý má, jestli je šťastný, nebo nešťastný, co pro něj můžeme udělat, míň bychom zdvíhali prst asnažili bychom se dát mu něco ze sebe, než si začneme dělat nějaké nároky.

Moje matka pracovala večer vpizzerii. Vracela se pozdě, spíš se domů dovlekla, anež šla spát, roztírala si mast na opuchlá, naběhlá lýtka svystouplými žílami. Nikdy jsem se nestarala, jak moc se dře, jestli se jí ta práce líbí, co všechno musí snášet, co by ráda dělala. Všechno bylo zkrátka normální.

Všechno se točilo kolem mě, kolem mého šprtání ve škole amých záležitostí.

Atehdy hlavně kolem Andrey.

Pro mou matku nemohlo být snadné opustit Sýrii, svou vesnici, se čtyřmi dětmi acelým životem sbaleným ve dvou kufrech.

Přijet do Bassana del Grappa, do krásného městečka, což oto, ale vBenátsku, vItálii, vzemi, kde nerozumíte ani slovo ztoho, co říkají, anakupujete tak, že ukazujete prstem na věci, které chcete. Kde vám přidělí polorozpadlý byt, který žádný Ital nechtěl, kde když dýcháte, jste na obtíž, akomu nejste na obtíž, tak ten vás lituje. Kde nemáte sestry, kde nemáte přítelkyně aje nad slunce jasnější, že bude hrozně těžké si je najít.

Kdo ví, kolikrát můj otec litoval, že odjel do Itálie svidinou, že tam bude vydělávat spoustu peněz ajak si bude skvěle žít.

Taky on je klasika. Typický Syřan, který zplodil děti, co je pak vychovala jeho manželka, povolná aze zvyku se podřizující. Typický muž, který se staral jen oto, aby pracoval, nosil domů peníze aplatil nájem, ale už moc nepřemýšlel oživotě ani osobě.

Vtovárně na výrobky zeslitin hliníku si uhnal dvě kýly, dal výpověď aotevřel si pizzerii srozvozem pizzy.

Časem ho přestala práce bavit, začal pít autrácet peníze vautomatech. Vyhazoval upomínky zradnice, která ho žádala, aby zaplatil nájem. Když se situace vyhrotila na maximum, odešel. Bez vysvětlení, bez pozdravu. Nechal ženu aděti napospas nečekané výpovědi zbytu, která pro nás byla horší než jeho odchod.

Byl přísný aseřezal nás páskem, když jsme něco provedli.

Vytáhl ho zkalhot auž to začalo.

Moji mladší bratři zajeli pod stůl nebo utekli ven. Ato je pak pronásledoval, dovlekl je domů apřišel trest.

Taky otec si ssebou přivezl své zvyky, svou minulost.

Teď když vím, odkud pochází, už necítím vztek, jenom soucit.

Nezná jiný způsob dorozumívání anení ztěch, kteří by se dívali kolem sebe asnažili se změnit klepšímu. Je to člověk, po němž problémy stečou akterý myslí hlavně na sebe.

Stejně jako moje sestra. Ta si taky často vymýšlí všechno možné, aby si usnadnila život adostala všechno smenší námahou. Myslí si, jak je mazaná, ale nakonec lže isobě. Já jí nezávidím, protože se jí to vždycky vrátí.

Když jsem byla menší, nepřála jsem jí oblečení ataky sandály na podpatku. Milovala jsem ji. Možná proto mě její zrada tolik bolela.

Dva moji starší bratři jsou hrozní lháři, kterým se nedá věřit, auž se mockrát dostali do problémů. Měli rádi snadné výdělky. Dostali lekci, vyzkoušeli si, jaké je to vkriminále, ateď mají oba práci arodinu. Naštěstí. Druzí dva jsou rozkošní amají energie na rozdávání.

Na zkoušku jsem pár dní pracovala vpapírnictví ahrozně se mi tam líbilo. Do regálů jsem rovnala sešity, barvy apropisovačky, radila jsem dětem, jaký si mají vybrat penál, připravovala jsem dárkové balíčky. Moje kolegyně byly milé atrpělivé, když mi všechno vysvětlovaly.

Potřebovala jsem mít vpořádku doklady.