Copyright © Wilbur Smith, 1995

Translation © Václav Vanduch, 1995

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SEVENTH SCROLL přeložil Václav Vanduch

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 1995

shop@alpress.cz

Vydání druhé, 2015

ISBN 978-80-7466-920-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-921-7 (mobi)

Ocenění Řeky bohů

„Epos o sexu, smrti a intrikách v Údolí králů… bohatě napsáno… nabito událostmi… výborné.“

WEEKEND TELEGRAPH

„Úžasně mytická látka… uváděné příběhy jsou skvělé.“

TIMES LITERARY SUPPLEMENT

„Evokativní na nejvyšší míru… Smithův popis neztrácí na síle ani po 500 stranách… /Řeka bohů/ má neochabující náboj.“

OBSERVER

„Velké dobrodružství… V této velkolepé novele, překypující vášněmi, zlobou, zradou, barbarstvím a vzrušením bez konce, nenajdete hluchá místa. Děj je líčen čistými a dokonalými barvami.“

WASHINGTON POST

Tento román věnuji své drahé manželce a vzácné společnici Niso. Dokud jsem tě nepoznal, nevěděl jsem, co znamená být šťastný. Nyní mi vyplňuješ každý den svou láskou, smíchem a štěstím. S tebou po boku bych s pohrdáním odmítl postavení krále.

Šero se přikradlo zpouště apropůjčilo dunám purpurový nádech. Jako těžký plyšový závěs utlumilo veškeré zvuky auspalo večer do naprosté nehybnosti.

Stáli na hřebenu písečné duny apozorovali oázu aosady kolem ní. Datlové palmy čněly vysoko nad bílými staveními pod rovnými střechami. Stromy převyšovaly veškeré stavby svýjimkou islámské mešity akostela koptských křesťanů, jež coby pevnosti víry okupovaly protilehlé břehy jezera.

Vodní hladina potemněla. Blízko ubřehu, porostlého rákosem, dokončilo hejno kachen přistávací manévr ana hladině se objevily bílé stopy zčeřené vody.

Muž se ženou tvořili nesourodý pár. On, vjehož vlasech prokvétajících stříbrem se zachytily poslední sluneční paprsky, byl vysoký, ale věk ho již mírně nachýlil kzemi. Jí bylo něco málo přes dvacet. Byla štíhlá, hbitá apohybovala se spřekypující živostí. Spona vzadu na krku snámahou držela pohromadě její husté kučeravé vlasy.

„Je čas jít. Alia už bude čekat.“ Usmál se na ni měkce. Byla to jeho druhá žena. Když ho opustila první manželka, zdálo se mu, že sní do hrobu odešlo isluneční světlo. Závěrečná etapa životního štěstí přišla naprosto nečekaně, ale tato okolnost nebyla důležitá. Měl krásnou ženu aměl svou práci. Byl šťastný aspokojený.

Náhle se od něj odtrhla, uvolnila sponu ahustým černým vlasům dopřála volnost. Zasmála se čistým zvonivým smíchem. Sbíhala dolů po příkrém čele duny adlouhá sukně překážela vpohybu jejím rozkmitaným nohám. Byly snědé atvarované do krásy. Až do půlky svahu se jí dařilo udržovat rovnováhu, ale pak ji přemohla gravitace, upadla askutálela se dolů. Seděla na úpatí duny ase smíchem vytřepávala zvlasů písek.

Shora ji pobaveně sledoval manžel. Dokázala se chovat vážně adůstojně, ale občas vyváděla jako dítě. Sám nevěděl, kterému projevu má dát přednost, ale cítil, že ji miluje takovou, jaká je.

„Teď je řada na tobě!“ volala kněmu nahoru. Rozvážně ji následoval. Do jeho pohybů se již vkrádala ztuhlost pokročilého věku, přesto se dokázal udržet na nohou. Zvedl ji, ale nepolíbil. Pocítil silné nutkání udělat to, ale neslučovalo by se to sarabskými zvyky, které nepřipouštěly veřejně projevit přízeň osobě druhého pohlaví, ikdyby šlo omilovanou manželku.

Než zamířili kvesnici, uhladila si oblečení aupravila vlasy. Obcházeli ostrůvky rákosu apo zrádných polorozpadlých můstcích přecházeli zavodňovací kanály. Venkované vracející se zpolí je míjeli spozdravy hluboké úcty.

„Salaam alaikum, doktari!“ Mír stebou, doktore. Měli respekt ke všem vzdělaným mužům, ale jeho si vážili za laskavost, kterou jim ajejich rodinám už léta prokazoval. Mnozí znich pracovali již pro jeho otce. Skutečnost, že byli většinou muslimové aon křesťan, poznamenala jejich vztahy jen nepatrně.

Ve vilce je přivítala podmračená hospodyně Alia. „Jdete pozdě,“ hubovala je. „Vždycky přijdete pozdě. Proč nechodíte včas jako slušní lidé? Máme tady postavení, které je potřeba udržovat.“

„Jako vždy máte pravdu,“ škádlil ji. „Co bychom si počali bez vaší péče?“ Poslal Aliu domů. Odcházela amračením se pokoušela zastřít svoji lásku astarost oněho.

Na terase snědli jednoduchou večeři. Nějaké datle, olivy anekvašený chléb skozím sýrem. Když skončili, byla už tma anad pouští zářily hvězdy jako jasné svíce.

„Royano,“ nahnul se přes stůl apohladil jí ruku, „je čas začít pracovat.“ Vstal adveřmi zterasy vešel do své pracovny.

Royana Al Simma přistoupila kvysokému železnému sejfu uvzdálenější stěny pracovny anastavila kombinaci zámku. Trezor působil nepřirozeně mezi starodávnými soškami auměleckými předměty zvybavení hrobek, vmístnosti plné starých knih asvitků. To všechno představovalo Duraidovu celoživotní sbírku.

Vokamžiku, kdy se těžké železné dveře otevřely dokořán, Royana bezděčně ucouvla okrok zpátky. Pokaždé ji ovanul záchvěv posvátné úcty, když pohlédla na pozůstatek dávných dob. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že od posledního zhlédnutí ji dělil interval několika hodin.

„Sedmý pergamen,“ šeptla asbírala odvahu, aby se ho dokázala dotknout. Svitek starý téměř čtyři tisíce let napsal génius, který přesáhl svou dobu, apřestože byl věky proměněn dávno vprach, uznávala ho stejně jako svého manžela.

Jeho slova zůstala nesmrtelná. Mluvila kní jasnou řečí ze záhrobí rajských polí, ze sídla velké trojice– Osirise, Isis aHora–, vniž věřila stejně oddaně jako vjinou daleko mladší trojici.

Donesla svitek kdlouhému stolu. Duraid zvedl oči od poznámek, akdyž před něj pokládala dokument, zahlédla vnich záblesk stejného mystického rozpoložení, jaké před chvilkou také zažívala. Třebaže se zabývalfotografiemi amikrofilmy asvitek nepotřeboval, chtěl ho mít při práci před sebou. Jako by při studiu textu musel cítit neviditelnou přítomnost dávného autora.

Rychle se uklidnil aopět se zněj stal střízlivě uvažující vědec. „Drahá, máš lepší oči než já,“ pravil. „Co ti říká tenhle ten znak?“

Nahnula se mu přes rameno, zaostřila na hieroglyf na fotografii achvíli ho zkoumavě pozorovala. Pak vzala zmanželovy ruky lupu aznak znovu pečlivě prohlédla pod zvětšovacím sklem.

„Zdá se, že Taita si vymyslel další kryptogram jen proto, aby nás zmátl.“ Odávném písaři mluvila jako omilém příteli, který žije adýchá asnímž je čas od času těžké pořízení, protože je tahá za nos.

„Tak to máme krozluštění další hádanku,“ prohlásil Duraid se zřejmým potěšením. Oblíbil si tuhle nadčasovou hru– stala se jeho životní prací.

Častokrát spolu bádali vchladu noci abýval to čas, kdy se jim práce dařila nejlépe. Občas hovořili arabsky ahned nato anglicky. Oba jazyky považovali za rovnocenné. Méně často se domlouvali francouzsky, třetím jazykem, který běžně ovládali. Oba studovali daleko od pravého Egypta, vAnglii ave Spojených státech. Výraz „pravý Egypt“, který Taita tak často opakoval ve svých svitcích, si Royana zamilovala.

Vmnoha směrech cítila stímto pradávným Egypťanem zvláštní spřízněnost. Koneckonců pocházela zpřímé linie jeho krve. Coby koptská křesťanka neměla nic zarabské krve, která ovládla Egypt teprve nedávno, před pouhými čtrnácti stoletími. Arabové byli čerství usedlíci vpravém Egyptě ajejí rodokmen sahal daleko do časů faraonů avelkých pyramid.

Duraid připravil vdeset hodin kávu. Ohřívač sdřevěným uhlím zapálila Alia, ještě než odešla do vesnice ke své rodině. Malé šálky do poloviny naplněné hrubě mletou kávou zalil vařící vodou. Popíjeli silný sladký nápoj apovídali si jako staří přátelé.

Royaně by se takové označení vzájemného vztahu docela zamlouvalo. Znala Duraida od chvíle, kdy se vrátila zAnglie sčerstvým doktorátem archeologie azískala místo voddělení starověku, které řídil.

Stala se jeho asistentkou vdobě, kdy vÚdolí králů odkryl hrobku královny Lostris, datovanou do roku 1780 před Kristem.

Společně prožívali zklamání, že hrob byl kdysi dávno vykraden avšechny poklady zmizely. Úžasné nástěnné malby, pokrývající stěny astropy, představovaly vše, co zbohatství zbylo.

Royana právě fotografovala malby avtom ze zdi za podstavcem, na kterém kdysi stával sarkofág, odpadl kus omítky aodhalil výklenek sdeseti alabastrovými nádobami. Každá znich skrývala papyrový svitek, který popsal auložil Taita, královnin otrok.

Od této chvíle se jejich životy zdánlivě odvíjely kolem útržků papyru. Přes poškození ačástečný rozklad zůstaly svitky po téměř čtyřech tisíciletích pozoruhodně zachovalé.

Obsahovaly fascinující příběh národa přepadeného silným nepřítelem, který byl vyzbrojený válečnými vozy, taženými koňmi. Pro Egypťany té doby byli koně ivozy naprosto neznámé. Lidé od Nilu drcení hordami Hyksósů prchali ze země. Pod vedením královny Lostris putovali proti proudu velké řeky na jih, až téměř kjejím pramenům do etiopské vysočiny. Azde, uprostřed hrozivých hor, pohřbila královna Lostris mumifikované tělo svého manžela faraona Mamose, kterého zabil vbitvě hyksóský bojovník.

Mnohem později přivedla Lostris svůj lid zpátky do milovaného Egypta. Nelítostná africká divočina vychovala zEgypťanů tvrdé válečníky, kteří se vyzbrojeni vlastními vozy akoňmi vyřítili znilských kataraktů apostavili se nájezdníkům. Nakonec nad Hyksósy dokázali zvítězit avyrvali jim dvojitou korunu Horního aDolního Egypta.

Tento příběh vRoyaně rozezníval nejniternější struny samotného bytí afascinoval ji čím dál víc skaždým rozluštěným hieroglyfem, který starý otrok na papyrus napsal.

Poslední roky trávili celé noci nad svitky, přes den jim na to nezbýval čas. Ke své oblíbené činnosti se vraceli po skončení běžných denních povinností vKáhirském muzeu. Dílo se konečně blížilo kezdárnému konci. Zbývalo pouze rozluštit sedmý svitek, ale právě tato část vzácných písemností byla záhadná. Autor popsal svitek mnoha tajuplnými zkratkami anatolik matoucími informacemi, že byly téměř nerozluštitelné. Některé zpoužívaných symbolů nebyly nikdy dříve uvedeny vžádném ztisíců textů, které se jim za ta léta dostaly do rukou. Bylo zřejmé, že Taita nechtěl, aby obsah zaznamenaný na pergamenu přečetly jiné oči než oči jeho milované královny. Byl to jeho poslední dar, který si měla vzít ssebou do hrobu.

Řešení vyžadovalo jejich veškerou zkušenost, fantazii avynalézavost. Nakonec se rýsoval vdohledu izávěr tohoto úkolu. Překlad měl sice plno mezer aobsahoval místa, okterých nemohli sjistotou tvrdit, že správně pochopili jejich význam, ale dařilo se jim poskládat části rukopisu tak, že začínali vnímat jeho základní rysy. Stejně jako kosti neznámého tvora vypovídají mnoho ostavbě avelikosti těla, dával text tušit svůj účel avýznam.

Duraid srkal kávu apokyvoval hlavou. „Děsí mě to,“ pravil jako již tolikrát. „Máme velkou odpovědnost za to, co se stane súdaji, které se nám podaří dešifrovat. Kdyby se dostaly do nesprávných rukou…“ Upil kávu, povzdychl si apokračoval. „Akdyž snimi přijdeme za správnými lidmi, uvěří nám? Budou důvěřovat informacím starým čtyři tisíce let?“

„Proč bychom za někým chodili?“ zeptala se Royana podrážděným hlasem. „Proč nemůžeme udělat sami, co je potřeba?“ Vpodobných situacích byl rozdíl mezi nimi nejvýraznější. Zatímco on zastupoval opatrnost stáří, zní sršelo impulzivní mládí.

„Ty nic nechápeš,“ odbyl její námitku. Pokaždé ji štvalo, když jí tohle řekl, když sní jednal podobně, jako zacházeli ostatní Arabové se svými ženami ve svém beznadějně mužském světě. Poznala jiný svět, ten západní, avněm se ženy dožadovaly ataké domohly spravedlnosti abyly rovnocenné mužům. Nyní cítila, že uvázla někde uprostřed mezi oběma těmito světy.

Royanina matka je Angličanka. Vtěžkých letech po druhé světové válce pracovala na britské ambasádě vKáhiře. Zde také potkala mladého důstojníka sloužícího ve štábu plukovníka Násira. Provdala se za něho, ale nebyl to vydařený svazek, nevydržel ani do Royaniny dospělosti.

Matka trvala na tom, že se dítě musí narodit jako britský občan, atak se před porodem vrátila do Anglie, do rodného domu vYorku. Po rozvodu rodičů navštěvovala Royana na matčino naléhání anglickou školu, ale každé prázdniny trávila uotce vKáhiře. Jeho kariéra se rozvíjela závratným tempem anakonec dosáhl významného postavení vřadách úředníků Mubarakovy vlády. Láska kotci zapříčinila, že se považovala více za Egypťanku než za Angličanku.

Otec také zařídil její sňatek sDuraidem Al Simmou. Byla to poslední věc, kterou pro ni stačil před smrtí udělat. Věděla, že umírá, atak ve svém srdci nedokázala najít dost bezcitnosti arozhodnosti, aby ho neposlechla. Veškeré její moderní vzdělání se vní bouřilo proti staromódní koptské tradici domluvených svateb, ale její výchova, rodina anáboženství se postavily proti ní. Musela souhlasit.

Zpočátku se děsila, že manželství sDuraidem bude nesnesitelné, ale čas její obavy vyvrátil. Mohlo se vyvinout ve zcela spokojený aklidný svazek nebýt romantické lásky, kterou zažila na univerzitě. Poměr sDavidem skončil bolestí vsrdci poté, co ji opustil aoženil se sblonďatou Angličankou, kterou mu vybrali rodiče.

Vážila si Duraida aměla ho ráda, ale vnoci nedokázala zaplašit vzpomínky na dotyky stejně mladého apevného těla, jako bylo to její.

Duraid mluvil dál, ale Royana ho neposlouchala, až po hodné chvíli ho začala zase plně vnímat. „Nedávno jsem hovořil sministrem, ale nezdá se, že by mi uvěřil. Vypadá to, jako by ho Nahoot dokázal přesvědčit, že jsem se pomátl.“ Smutně se pousmál. Nahoot Guddabi byl ministrův ctižádostivý zástupce aměl výborné konexe. „Ministr se vyjádřil vtom smyslu, že nejsou kdispozici žádné vládní peníze aže si budu muset sehnat finance zvenčí. Prošel jsem seznam možných sponzorů azredukoval ho na čtyři jména. Jedním znich je pochopitelně muzeum Getty, ale dobře víš, že nerad spolupracuju svelkou odosobněnou institucí. Nejraději se zodpovídám jednomu člověku, protože od něho se dají čekat rychlá rozhodnutí.“ Nic ztoho, co říkal, pro ni nebylo nové, ale povinná poslušnost jí kázala, aby mu naslouchala.

„Dále přichází vúvahu Schiller. Má peníze azajímá se ověc, ale neznám ho natolik, abych mu mohl bezvýhradně důvěřovat.“ Odmlčel se aRoyana, jež podobné úvahy vyslechla snad stokrát, by mohla klidně pokračovat místo něho.

„Aco ten Američan? Je to proslavený sběratel,“ předešla směr jeho dalších úvah.

„SPeterem Walshem je těžké pořízení, jeho vášeň hromadit zněj dělá muže bez skrupulí. Trochu mě děsí.“

„Takže kdo nám zbývá?“ zeptala se.

Neřekl nic, odpověď znali dobře oba. Místo toho obrátil pozornost zpět kvěcem ležícím na stole.

„Vypadají tak nevinně, tak nenápadně. Starý papyrusový svitek, pár fotografií, poznámkové bloky avýpisy zpočítače. Těžko si představit, že ve špatných rukou by mohly být tak nebezpečné.“ Znovu sipovzdychl. „Bohužel. Možná by se daly označit za smrtelně nebezpečné.“

Usmál se. „Už je dost pozdě, začínám fantazírovat. Budeme ještě pracovat? Na obavy máme dost času. Nejdříve musíme dokončit překlad ataky vyluštit celý rébus, který nám připravil ten fiškus Taita.“

Zhromádky fotografií před sebou zvedl horní snímek. Byl na něm výtah ze střední části svitku. „Nejhorší je, že poničená místa na papyru jsou tam, kde právě jsou.“ Nasadil si brýle azačal nahlas předčítat.

„Cesta, která vede tam, kde sídlí Hapi, má mnoho schodů. Svelkými potížemi anesmírným úsilím jsme dosáhli druhého stupně azůstali stát, protože právě zde dostal princ božské vnuknutí. Ve snu ho navštívil jeho otec, mrtvý bůh faraon, apravil mu: Cestoval jsem dlouho ajsem unavený. Zde je místo, kde spočinu navěky.“

Duraid odložil brýle apohlédl přes stůl na Royanu. „Druhý stupeň. Proč najednou tak precizní popis místa? Proč přestal být Taita zničehonic rafinovaný?“

„Vraťme se kdružicovým snímkům,“ navrhla apřitáhla si blíž lesklou fotografii. Duraid obešel stůl apostavil se za ni.

„Zdá se mi logické, že přirozenou překážku, která je vrokli zastavila, tvořila skupina vodopádů nebo peřejí. Pokud by to měl být druhý katarakt, pak to musí být tady…“ Royanin ukazováček se zastavil vmístě, kde se úzký had řeky prořezával temným masivem skal, svírajících tok zobou stran.

Vté chvíli něco odvedlo Royaninu pozornost. Zvedla hlavu. „Poslouchej!“ sykla hlasem plným náhlé obavy.

„Co se děje?“ Duraid vzhlédl od dokumentu.

„Pes,“ odpověděla.

„Zatracený čokl,“ ulevil si. „Celou noc bude zase ňafat. Už jsem si víckrát říkal, že se ho zbavím.“

Hned nato zhasla světla.

Pohltila je temnota. Tiché brumlání stařičkého naftového generátoru vkůlně na konci nedalekého palmového hájku najednou odumřelo. Zvuk se stal natolik součástí noci voáze, že si ho uvědomili, teprve když utichl.

Dveřmi dopadalo dovnitř slabé světlo hvězdné oblohy. Oči se mu začínaly pomalu přizpůsobovat. Duraid přešel místnost, zpolice vedle dveří sundal petrolejovou lampu, která tam čekala na podobnou příležitost, zapálil ji apohlédl na Royanu za stolem. Ve tváři měla výraz odevzdanosti.

„Budu se muset podívat dolů…“

„Duraide,“ přerušila ho, „ten pes!“

Chvíli se zaposlouchal do noci ajeho oči prozrazovaly mírné znepokojení. Štěkot ustal.

„Není třeba se něčeho bát,“ uklidňoval ji aodcházel ke dveřím.

Royana, aniž věděla proč, za ním volala: „Duraide, buď opatrný!“

Odpověděl strohým odmítavým gestem avykročil na terasu.

Stín na mřížoví terasy na okamžik považovala za pohyb vinné révy rozvlněné větrem zpouště, ale noc byla klidná. Pak rozeznala lidskou postavu plížící se rychlými kroky zezadu kDuraidovi, který právě obcházel jezírko uprostřed terasy vydlážděné kameny.

„Duraide!“ vykřikla varovně. Otočil se azvedl lampu.

„Kdo jste?“ zvolal. „Co tu chcete?“

Vetřelec šel mlčky dál. Kolem nohou mu plandala tradiční dlouhá dishdasha ahlavu měl omotanou bílou látkou zvanou ghutra, jejíž cíp mu zakrýval obličej.

Muž byl kRoyaně otočený zády, atak nemohla vidět nůž vjeho pravé ruce, ale pohyb ruky směřující na manželovo břicho nepřehlédla. Duraid zasténal azkroutil se bolestí. Útočník vytáhl nůž zrány achtěl znovu bodnout, ale Duraid pustil lampu astačil mu ruku zadržet.

Plamen lampy chvíli blikal apoté začal skomírat. Muži zápasili všeru, přesto Royana viděla, jak na manželově košili narůstá temná skvrna.

„Utíkej!“ zakřičel na ni. „Zavolej pomoc! Neudržím ho!“ Znala Duraidovu mírnou povahu, byl to jemný muž knih avědy. Pochopila, že je to nerovný souboj.

„Běž! Prosím tě! Zachraň se!“ Duraid dál zoufale svíral mužovu ruku, ale zjeho hlasu poznala, že mu ubývá sil.

Šok ji na několik příštích vteřin úplně paralyzoval, že nebyla schopná jakékoliv činnosti. Konečně se probrala zomámení avyrazila ke dveřím. Hrůza apotřeba přivést manželovi pomoc jí dodaly nečekanou sílu. Terasu přeběhla svižně jako kočka, zatímco Duraid držel útočníka, aby jí nemohl zabránit vcestě.

Přehoupla se přes nízkou kamennou zídku, dělící terasu od hájku, amálem padla do náruče jinému muži. Vykřikla apokoušela se mu vykroutit. Byla téměř volná, když na tváři ucítila jeho prsty. Hrábl po ní rukou azachytil tenkou bavlněnou halenku.

Royana zahlédla nůž. Dlouhá stříbřitá čepel, lesknoucí se odrazem světla hvězd, ji vyprovokovala knovému úsilí. Látka povolila aona byla volná. Přesto se včas nedokázala vyhnout noži. Ostří ji zasáhlo do paže. Měla dojem, jako by ji vtu chvíli uštkl had. Vpanickém strachu vykopla nohou směrem kmuži. Cítila, že ho zasáhla do rozkroku. Vnímala isílu nárazu, kterou pocítila až vkoleni. Protivník vykřikl aklesl kzemi.

Konečně úplně volná vběhla mezi palmy. Zpočátku postrádal její útěk jakýkoli směr nebo úmysl. Zkrátka se musela co nejrychleji dostat kamkoli, kam ji nohy donesou. Po chvíli šíleného běhu přece jen ovládla paniku aohlédla se. Nikdo ji nepronásledoval. Zpomalila, aby šetřila síly. Po paži jí plynul teplý pramínek apo kapkách stékal zkonečků prstů na zem. Uvědomila si, že je to krev.

Zastavila se kousek od jezera, zády se opřela odrsný kmen palmy, utrhla pruh látky zroztržené blůzy aspěšně si ovazovala paži. Třásla se strachem anámahou zběhu tak silně, že nemohla ovládnout ani zdravou ruku arozechvělé nemotorné prsty ji nechtěly poslouchat. Teprve pomocí zubů dokázala utáhnout uzel provizorního obvazu. Krvácení téměř ustalo.

Nevěděla, kterým směrem se má vydat, dokud mezi kmeny nezahlédla slabé světlo lampy vokně Aliiny chýše za blízkým zavodňovacím kanálem. Odlepila se od palmového kmene azamířila tam. Neušla ani sto kroků azaslechla za sebou arabsky: „Jusufe, objevils nějaké stopy po té ženě?“

Ve stejném okamžiku před ní ztemnoty vyšlehlo světlo elektrické svítilny azazněla odpověď: „Ne, nic jsem nenašel.“

Stačilo pár vteřin avběhla by tomu muži přímo do rukou. Přikrčila se kzemi azoufale se rozhlížela. Zpalmového háje se kní po pěšině, po které právě přiběhla, blížilo druhé světlo. Zřejmě to byl muž, kterého nakopla. Musel se rychle zotavit, podle pohybů světelného kužele šel lehce asvižně.

Byla obklíčena ze dvou stran, atak se vrátila kjezeru. Někde tam ve tmě vedla cesta. Rozhodla se kní dostat vnaději, že snad potká náhodné vozidlo. Klopýtala po nerovném terénu aupadla. Rozbila si kolena, ale rychle vyskočila aspěchala dál. Když zakopla podruhé, levá ruka, která instinktivně vystřelila kupředu, narazila na hladký kámen ne větší než pomeranč. Sebrala ho ašla dál. Zbraň vruce jí dodávala alespoň trochu sebedůvěry.

Zraněná paže začínala bolet, ale strach oDuraida ji hnal kupředu. Tušila, že jeho zranění musí být vážné. Přece viděla sílu isměr, jakým byla rána vedena. Musí mu přivést pomoc. Muži se svítilnami zatím pročesávali palmový hájek avzdálenost mezi ní ajimi se zkracovala. Slyšela, že na sebe opět volají.

Konečně se dostala kcestě. Slabě vzlykla uvolněním, vyškrábala se zpříkopu apod nohama ucítila štěrkový povrch. Roztřesené nohy ji stěží nesly. Zamířila kvesnici.

Ještě než došla kprvnímu zákrutu cesty, mezi stromy zahlédla zvolna se blížící zář reflektorů. Středem cesty jim vyběhla vstříc.

„Pomoc!“ volala arabsky. „Prosím, pomozte mi!“

Ze zatáčky vyjel vůz. Než ji oslnila světla, stačila si všimnout, že je to malý, tmavě zbarvený fiat. Zůstala stát uprostřed silnice vostrém světle jako na divadelní scéně amávala na řidiče, aby zastavil.

Auto zůstalo stát těsně před ní. Rozběhla se křidiči azatáhla za kliku. „Prosím, musíte mi pomoct…“

Dveře se pootevřely apak prudce vystřelily, až ztratila rovnováhu. Neznámý muž vyskočil ven auchopil ji za zraněnou ruku. Poté ji táhl kvozu aotevíral zadní dveře.

„Jusufe! Bacheete!“ volal. „Už ji mám.“ Zaslechla výkřiky uspokojení asvětla svítilen zamířila knim. Tlačil ji hlavu dolů, aby ji dostal na zadní sedadlo. Uvědomila si, že vdlani stále svírá kámen. Vzepřela se, prudce se otočila akamenem udeřila muže do hlavy, jak nejsilněji mohla. Zasáhla ho přímo do spánku. Bez hlesu klesl kzemi anehýbal se.

Royana upustila kámen arozběhla se. Po několika krocích si uvědomila, že utíká ve světle baterek svých pronásledovatelů, kteří tak mohli dobře sledovat každý její krok. Muži spustili křik atéměř současně vyrazili zpalmového háje na cestu.

Ohlédla se azjistila, že ji rychle dohánějí. Zbývá jí jediné– musí zmizet. Zničehonic zahnula anapůl skluzem sjela po náspu dolů. Ocitla se po pás vjezeře.

Zmatená náhlou tmou ztratila orientaci. Vůbec ji nenapadlo, že odbočila právě vmístech, kde cesta vede při samém okraji vody. Pochopila, že nemůže nahoru. Dobře věděla, že dál od břehu jsou vjezeře husté ostrůvky zpapyru arákosí, kde se mohla ukrýt.

Brodila se vodou, dokud ji příkrý sklon dna nepřiměl plavat. Sukně, která jí překážela, azraněná paže jí vnutily prapodivný těžkopádný styl, jenž by se dal jen stěží nějak pojmenovat. Plavala klidně ajejí kradmé apomalé pohyby nenechávaly na hladině žádné stopy. Vokamžiku, kdy se muži dostali do míst, odkud sklouzla zbřehu dolů, byla už na kraji hustého rákosí.

Plavala ještě kousíček do houštiny apak se postavila. Dříve než jí voda zaplavila nosní dírky, ucítila pod nohama kluzké bahnité dno. Stváří odvrácenou od břehu strnula. Nad hladinou jí trčela vrchní polovina hlavy. Věděla, že její tmavé vlasy nebudou odrážet světlo pátrajících svítilen.

Třebaže měla vodu ivuších, nejasně slyšela vzrušené hlasy mužů na cestě. Svítilny zamířili na hladinu aočima pečlivě pročesávali rákosí. Na okamžik jí světelný kužel osvítil vyčnívající temeno hlavy. Nadechla se achtěla se ponořit, ale světlo pokračovalo vzapočaté dráze. Pochopila, že si jí nevšimli.

Skutečnost, že ji nezahlédli, ji natolik osmělila, že se odvážila trochu vynořit. Sjedním uchem nad vodou slyšela zřetelněji, co si muži na břehu povídají.

Mluvili arabsky apodařilo se jí rozeznat hlas muže, kterého nazývali Bacheet. Zřejmě to byl jejich vůdce, protože udílel příkazy.

„Jusufe, dojdi tam avytáhni tu děvku ven.“

Slyšela, jak Jusuf klouže dolů po břehu apak šplíchnutí vody, jak dopadl na hladinu.

„Dál, Jusufe,“ nařizoval Bacheet. „Tam do rákosí, kam svítím baterkou.“

„Je tu velká hloubka. Víš dobře, že neumím plavat.“

„Támhle je! Přímo před tebou, vrákosí. Vidím její hlavu,“ naváděl ho Bacheet. Royana vhrůze, že ji skutečně zahlédl, zajela pod hladinu, jak nejhlouběji mohla.

Jusuf se shlasitým šploucháním začal brodit krákosí, kde zmizela její hlava. Okolní ticho najednou prolomil nenadálý lomoz ahluk. Jusufa vystrašil natolik, že začal křičet: „Džinové! Bože, ochraňuj mě!“ Ke ztemnělé obloze se vzneslo hejno kachen ahlučný pleskot jejich křídel slábl ve tmě nad jezerem.

Jusuf se vydal na spěšný ústup ažádné Bacheetovy kletby ho nemohly donutit, aby pokračoval vpátrání.

„Žena není tak důležitá jako svitek,“ hájil se, když vylézal na břeh. „Bez svitku peníze nedostaneme aji najdeme kdykoliv.“

Royana, shlavou už zase nad vodou, se otočila ahleděla za světlem, které mířilo kzaparkovanému fiatu se zapnutými reflektory. Pak zaslechla bouchání zavíraných dveří aslábnoucí hluk motoru. Vůz odjížděl směrem kjejich vile.

Byla příliš vystrašená, aby dokázala opustit úkryt. Obávala se, že některý zjejích pronásledovatelů zůstal na břehu ačeká, kdy se ukáže. Stála na špičkách avodní vlnky jí smáčely rty. Třásla se víc strachy než chladem, rozhodnutá počkat ve vodě do rozednění.

Mnohem později, když na noční obloze uviděla rostoucí zář požáru ablýskání plamenů mezi stromy, zapomněla na strach adovlekla se ke břehu.

Klečela vbahně, roztřesená nezvládnutelnou zimnicí, atěžce dýchala, vysílená prožitou hrůzou, námahou aztrátou krve. Přes prameny mokrých vlasů avodu, která znich crčela, zírala na plameny.

„Náš dům!“ vykřikla téměř neslyšně. „Duraid! Proboha, ne! Ne!“

Ani nevěděla, jak se dostala na cestu. Pomalu se ploužila khořícímu domu.

Před odbočkou kvile řidič vypnul světla anechal auto bez motoru tiše dojet až kterase. Tam zastavil.

Muži vystoupili zvozu apo kamenných schůdcích vyšli na terasu. Duraidovo tělo stále leželo vedle jezírka, kde ho Bacheet nechal. Minuli ho bez povšimnutí avstoupili do tmavé studovny.

Bacheet položil na stůl levnou nákupní tašku.

„Už jsme ztratili hodně času. Musíme si pospíšit.“

„Je to Jusufova vina,“ ozval se šofér fiatu. „Nechal tu ženu utéct.“

„Tys ji mohl zastavit na cestě,“ zavrčel na něj Jusuf, „anevedl sis onic lépe.“

„Dost řečí!“ umlčel je oba Bacheet. „Jestli chcete dostat zaplaceno, tak už žádné hlouposti.“

Světlo Bacheetovy baterky se zastavilo na svitku ležícím na stole. „To je on.“ Byl si jistý, viděl jeho fotografii anemohl se mýlit. „Chtějí všechno– mapy, fotografie ataké knihy apapíry. Vše, co leží na stole aco potřebovali kpráci. Nezapomeňte na nic.“

Spěšně nacpali věci do tašky aBacheet ji důkladně zavřel.

„Ateď doktari. Přineste ho sem.“

Bacheetovi společníci vyšli ven azastavili se nad tělem. Uchopili ho za chodidla apřes celou terasu ho táhli do pracovny. Duraidovi poskakovala hlava bezvládně po kamenech anechávala na dláždění dlouhou vlhkou šmouhu od krve, zřetelně se lesknoucí ve světle svítilen.

„Přineste lampu!“ přikázal Bacheet. Jusuf se vrátil na terasu pro petrolejku. Ležela tam, kde ji Duraid upustil. Plamen už dávno zhasl. Bacheet si ji přiložil kuchu azatřepal sní.

„Je plná,“ konstatoval suspokojením aodšrouboval uzávěr. „To bychom měli,“ obrátil se ke společníkům. „Odneste tašku do vozu.“

Muži spěšně odešli aBacheet polil petrolejem zlampy Duraidovo tělo. Zbytkem postříkal knihy arukopisy na policích avknihovně.

Prázdnou lampu hodil na podlahu, zvedl lem hábitu avytáhl krabičku zápalek. Škrtl ahořící sirku přidržel uknihovny vmístech, kde se pramínek petroleje vpíjel do dřeva. Chytil okamžitě aplamen olízl listy rukopisů. Černé zkroucené okraje papíru sgustem požíraly vlastní obsah. Bacheet přistoupil až kDuraidovi, poté zapálil další sirku ahodil ji na mužovu zakrvácenou apetrolejem nasáklou košili.

Na mužově hrudníku se roztančila skupinka modrých bludiček. Jak oheň prohoříval bavlněnou látkou adostával se na kůži, plamínky rostly aměnily barvu. Když se nad jejich plápolavými hřebínky objevily spirály kouře, byly jasně oranžové.

Bacheet vyběhl ze dveří na terasu apo schodech sešel kautu. Sotva dosedl na zadní sedadlo, řidič naplno sešlápl plyn afiat vyrazil do noci.

Duraida probudila bolest. Byla tak intenzivní, že ho přivedla zpátky ze vzdálených končin okraje života, kam již neodvratně směřoval.

Zasténal. První co si uvědomil, sotva nabyl vědomí, byl zápach vlastního hořícího těla. Pak záchvat bolesti udeřil naplno akřečovitý třes ovládl celé jeho tělo. Otevřel oči apodíval se na sebe.

Zčernalé oblečení na něm planulo abolest, jakou kdy vživotě zažil, nebyla nic proti tomu, co cítil nyní. Matně si uvědomoval, že místnost kolem je plná plamenů. Přes kouř apřevalující se vlny žáru stěží rozeznával obrysy dveří.

Bolest byla nesnesitelná ajen si přál, aby skončila co nejdříve. Chtěl zemřít okamžitě, aby jí nebyl vydán napospas ani ovteřinu déle. Pak si vzpomněl na Royanu. Zčernalými popálenými rty se pokoušel vyslovit její jméno, ale marně. Myšlenka na ni mu přece jen dodala tolik síly, aby se pohnul. Převalil se na bok ažár napadl až doposud chráněná záda. Znovu hlasitě zasténal apřekulil se okousek blíže ke dveřím.

Každý pohyb představoval nezměrné úsilí avyvolával nový záchvat nepředstavitelné bolesti. Když se ocitl zase na zádech, cítil, že otevřenými dveřmi dovnitř proudí čerstvý vzduch, jenž živí plameny. Zposledních sil se nadechl asvěží studený větřík zpouště vyburcoval tělo kdalší činnosti. Síly mu vystačily právě na to, aby se překulil přes práh na chladnou dlážděnou terasu.

Chvíli ležel bez hnutí apak si uvědomil, že jeho tělo azbytky oděvu na něm ještě hoří. Chabě se plácal po hrudi, ale už to nebyly ruce, čím se snažil oheň uhasit. Zbyly znich černé ohořelé pařáty.

Vzpomněl si na jezírko. Myšlenka, že chladná voda uhasí trýzeň mučeného těla, ho hnala dál. Jako had spřeraženou páteří se trhavě plazil po kamenné terase.

Dusil ho odporný pach vlastního spáleného těla apřidušeně kašlal, přesto se shouževnatou vytrvalostí plížil směrem kjezírku. Naposled se převalil aspadl do vody. Ozval se sykot abledé obláčky páry mu zastřely výhled. Na okamžik si myslel, že oslepl, ale vzápětí upadl do temna bezvědomí. Na kamenné obrubě bazénu ulpěly kousky spálené kůže.

Když se mu vrátilo vědomí abyl schopný zvednout hlavu, uviděl na vzdálenějším konci terasy postavu, která potácivě vystoupala po schodech ze zahrady.

Nejprve považoval vidinu za výplod agonie, ale když plameny hořícího domu lépe osvětlily postavu, poznal Royanu. Mokré rozcuchané vlasy jí zakrývaly tvář azroztrhaného oděvu, pokrytého zelenými řasami, kapalo bahno avoda zjezera. Přes zablácený hadr, ovázaný kolem pravé paže, prosakovala krev zředěná špinavou vodou dorůžova.

Nevšimla si ho. Zastavila se uprostřed terasy azkamenělá hrůzou hleděla do žhavé výhně. Zůstal Duraid uvnitř? Ráda by se otom přesvědčila, ale žár působil jako neviditelná pevná stěna, která nepřipouštěla, aby se kní někdo přiblížil. Vnásledujícím okamžiku se prohořelá střecha vilky srachotem propadla do ohnivého pekla aknočnímu nebi vyšlehl sloup plamenů ajisker. Couvala zpátky azdviženýma rukama si chránila obličej před lavinou rozžhaveného vzduchu.

Duraid se na ni pokoušel zavolat, ale ze spáleného hrdla nevyšel ani hlásek. Royana se otočila azačala sestupovat zterasy dolů. Určitě jde pro pomoc, napadlo ho. Nadlidským úsilím přinutil spálená ústa vydat zvuk podobný vranímu zakrákání.

Royana se otočila azahlédla ho. Vykřikla. Hlava, kterou uviděla, nepatřila lidské bytosti. Odvrátila se. Bez vlasů, které sežehl oheň, ascáry spálené kůže, visícími zlící abrady, mezi nimiž jako dírami včerné seškvařené masce prosvítala živá tkáň, připomínal monstrum.

„Royano,“ zakrákal sotva srozumitelným hlasem anatáhl kní prosebně ruku. Rozběhla se kjezírku auchopila ji.

„Proboha, co ti to udělali?“ vzlykala. Pokusila se ho dostat zvody. Uchopila Duraida za ruku, ale část seškvařené kůže se svlékla azůstala jí vdlani jako zbytky obludné gumové rukavice. Zvody trčely krvavé drápy– nahé aživé.

Royana klesla na kolena, nahnula se přes okraj apokoušela se ho obejmout. Cítila, že nemá dost síly, aby vytáhla jeho zmučené tělo nahoru, ataky mu nechtěla působit další bolest. Mohla ho jen držet akonejšit. Pochopila, že umírá. Žádný člověk by nedokázal přežít taková děsivá zranění.

„Co nevidět přijdou lidé apomohou nám,“ šeptala mu tiše. „Někdo určitě zahlédl požár. Buď statečný, pomoc tu bude každou chvíli.“

Mučený bolestí atouhou promluvit se křečovitě svíjel vjejích rukách.

„Svitek?“ hlesl téměř nesrozumitelně. Royana pohlédla na plameny hltající zbytky domu azavrtěla hlavou.

„Je pryč,“ řekla. „Shořel, nebo ho ukradli.“

„Nevzdávej to,“ zamumlal. „Celá naše práce…“

„Je pryč,“ opakovala. „Nikdo nám neuvěří bez…“

„Ne!“ protestoval slabě, ale rozhodně. „Kvůli mně. Je to moje poslední…“

„To neříkej,“ prosila ho. „Zase budeš vpořádku.“

„Slib mi to!“ trval na svém. „Slibuješ?“

„Nemáme sponzora. Sama to nezvládnu.“

„Harper!“ odpověděl. Royana se nahnula blíž, až se uchem dotkla jeho rtů zdeformovaných ohněm. „Harper,“ opakoval. „Silný… tvrdý… chytrý chlap.“ Tentokrát porozuměla. Samozřejmě Harper. Byl čtvrtý na jeho seznamu sponzorů, jež přicházeli vúvahu. Ačkoliv figuroval na posledním místě, věděla od začátku, že je to jejich favorit. Znala manželovo obrácené pořadí hodnot. Nicholas Quenton-Harper byla jeho první volba. Ne nadarmo oněm často mluvil suznáním achválou, někdy dokonce isúctou.

„Co mu ale řeknu? Vždyť mě nezná. Jak ho přesvědčím, když sedmý svitek zmizel?“

„Věř mu,“ zašeptal. „Je to dobrý člověk, důvěřuj mu. Slib mi to!“ Poslední žádost byla vyslovena svýzvou, kterou nešlo odmítnout.

Royana si vzpomněla na poznámkový blok, který zůstal v bytě na předměstí Káhiry, ana Taitovy zprávy uložené na disku vpočítači. Všechno není ztraceno. „Ano, miláčku,“ souhlasila. „Udělám, co si přeješ. Slibuju ti to.“

Jeho zmrzačená tvář nebyla schopná vyjádřit jakýkoliv lidský výraz, ale vchraptivém šepotu se ozval náznak uspokojení. „Květinko moje!“ Hlava mu klesla dopředu. Skonal.

Když ji vesničané našli, stále klečela ujezírka, objímala manžela ašeptem kněmu hovořila. Tou dobou již nasycené plameny zmíraly abledé světlo jitra vítězilo nad jejich slábnoucí září.

Pohřebního obřadu vkostele se zúčastnili všichni starší zaměstnanci muzea acelé oddělení antiky. Dokonce iAtalan Abu Sin, ministr kultury acestovního ruchu aDuraidův nadřízený, přijel zKáhiry včerném klimatizovaném mercedesu.

Připojil se kesmutečnímu aktu, přestože byl muslim. Nahoot Guddabi stál vedle svého strýce. Jeho matka byla nejmladší ministrova sestra. Jak Duraid nejednou sarkasticky poznamenal, dokázala plně kompenzovat synův nedostatek kvalifikace azkušeností voboru archeologie ijeho nepatřičnost pro zastávání vysokého úřadu.

Byl parný den. Venkovní teplota se ustálila vysoko nad třiceti stupni avšeré lodi koptského chrámu bylo kzalknutí. Černě oděný kněz monotónním hlasem odříkával starodávné obřadní litanie. Royaně se zdálo, že se vhustém oblaku kadidla každou chvíli udusí. Stehy na pravé paži ji nesnesitelně pálily. Při pohledu na dlouhou černou rakev, stojící před zdobným abohatě zlaceným oltářem, se jí pokaždé vybavila Duraidova spálená tvář. Cítila, jak se sní lavice naklání, apokaždé se musela zachytit, aby nespadla.

Konečně obřad skončil, atak mohla prchnout ven na čerstvý vzduch ana sluneční světlo. Povinnosti jí zdaleka nekončily. Jako hlavní pozůstalé jí ve smutečním průvodu náleželo místo hned za rakví. Cestou přes palmový háj došli ke hřbitovu. Tam je vrodinném mauzoleu očekávalo manželovo příbuzenstvo.

Ještě než Atalan Abu Sin odjel zpět do Káhiry, přistoupil kRoyaně, podal jí ruku apronesl pár soustrastných slov. „Stala se strašná věc. Osobně jsem intervenoval uministra vnitra. Pochytají tu bandu, která to má na svědomí, to mi věřte. Pořádně si odpočiňte, než se vrátíte do práce,“ dodal.

„Vpondělí budu ve své kanceláři,“ odpověděla Royana.

Znáprsní kapsy černého dvouřadového saka vytáhl Atalan diář achvíli vněm listoval. Teprve až si něco poznamenal, opět pohlédl na Royanu ařekl: „Tak to za mnou přijďte na ministerstvo. Ve čtyři odpoledne.“

Zatímco odcházel kčekajícímu mercedesu, jeho synovec Nahoot Guddabi vystoupil zřady aprojevil Royaně soustrast. Měl nažloutlou pleť ačerné oči mu lemovaly stíny se skvrnami kakaové barvy, ale výška, bezchybně ušitý oblek, husté vlnité vlasy aneuvěřitelně bílé zuby mu propůjčovaly nepopiratelnou eleganci. Šířil kolem sebe jemnou vůni drahého parfému atvářil se vážně asmutně.

„Duraid byl dobrý člověk, opravdu jsem si ho vážil,“ pravil. Royana pokývla hlavou anechala jeho očividné pokrytectví bez odpovědi. Mezi Duraidem azástupcem ministra bylo sympatií poskrovnu. Nikdy Nahootovi nedovolilcokoli dělat sTaitovými svitky azvláště sedmý svitek před ním skrýval, jak se dalo. Ten také zavdal příčinu kjejich vzájemnému zahořklému nepřátelství.

„Royano, doufám, že se budete ucházet omísto ředitele,“ pokračoval. „Pro tu práci máte nejlepší kvalifikaci.“

„Díky, Nahoote, jste velice laskavý, ale ještě jsem neměla možnost uvažovat, co bude dál. Avy na to místo nemíníte aspirovat?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl. „To ovšem neznamená, že by také nemohl někdo jiný. Možná mi ho vyfouknete přímo před nosem.“ Samolibě se usmál. Dobře věděl, jak vysoké trumfy drží vrukou. On synovec ministra aona žena varabském prostředí. „Přátelská rivalita, souhlasíte?“ zeptal se.

„Ano, přátelé,“ odpověděla se smutným úsměvem. „Budu potřebovat každého přítele, kterého se mi poštěstí vbudoucnu najít.“

„Dobře víte, že jich máte dost. Každý voddělení vás má rád.“ Konečně kousek pravdy, pomyslela si. „Mohu vás vzít zpátky do Káhiry?“ bez potíží přešel na jiné téma. „Jsem si jistý, že mi to strýček nebude mít za zlé.“

„Díky, Nahoote, ale mám tu svůj vůz. Kromě toho musím ještě do zítřka zůstat voáze avyřídit pár Duraidových záležitostí.“ Nebyla to pravda. Chystala se odjet do svého bytu vGize ještě týž večer, ale nechtěla, aniž věděla proč, aby Nahoot znal její záměry.

„Tak tedy na shledanou vpondělí vmuzeu.“

Royana opustila oázu, jakmile se zbavila manželových příbuzných, přátel jeho rodiny ataké vesničanů, znichž mnozí pro Duraidovu rodinu pracovali po celý život. Cítila se opuštěná. Otupěla všemi těmi kondolencemi azbožnými radami, které nedávaly žádný smysl anepřinášely úlevu.

Ani pozdě odpoledne nebyla cesta pouští prázdná. Byl pátek, předvečer šabatu, avobou směrech proudily po asfaltové silnici nepřetržité kolony vozidel. Zraněnou ruku vytáhla ze šátku, aby jí nepřekážela vřízení, apřes drobné potíže jela docela rychle. Bylo něco po páté hodině, když se vdálce šedožluté pustiny objevil zelený pruh. Signalizoval začátek úzkého pásu zavlažované aobdělávané půdy podél Nilu, hlavní egyptské tepny.

Doprava jako vždy houstla úměrně se zmenšující se vzdáleností od hlavního města. Než se dostala kobytnému komplexu vGize, byla již tma. Zoken jejího bytu byl výhled na řeku ana monumentální kamenné památníky, které se proti večernímu nebi vypínaly do výše. Pro ni ztělesňovaly duši ahistorii rodné země.

Duraidův zelený renault zaparkovala vpodzemní garáži avýtahem vyjela do nejvyššího poschodí budovy.

Odemkla dveře bytu ana prahu zůstala stát jako zkoprnělá. Obývací pokoj byl vtroskách, dokonce byly shrnuté ikoberce aobrazy strhány ze stěn. Jako ve snu prošla mezi rozbitým nábytkem aroztříštěnými ornamenty. Pohlédla do ložnice azjistila, že ani té se pohroma nevyhnula. Dveře skříní zely dokořán. Na podlaze ležely její šaty, Duraidovy svršky akřídlo dveří bylo vytržené zpantů. Převrácené postele, vyházené polštáře astažená prostěradla dokreslovaly obraz zkázy.

Zkoupelny ucítila směs vůní parfémů akosmetiky. Ani se tam neodvažovala podívat. Dovedla si představit, co asi najde. Raději pokračovala chodbou dál do místnosti, která sloužila jako pracovna astudovna.

První čeho si uprostřed nepořádku všimla, byla antická šachová souprava– svatební dar od Duraida. Šachovnice spolíčky vykládanými černým jantarem aslonovinou byla rozlomená napůl afigurky rozházené po pokoji, se zbytečnou anepochopitelnou zuřivostí. Zastavila se ubílé dámy azvedla ji zpodlahy. Měla ulomenou hlavu.

Sdámou vruce došla náměsíčným krokem kpsacímu stolu uokna. Počítač byl zničený. Monitor askříňka spočítačem nesly stopy po nástroji, kterým snad musela být sekera. Na první pohled bylo patrné, že údaje zpevného disku už nikdo nepoužije, ilaik by poznal, že je neopravitelný.

Hledala zásuvku, do níž ukládala diskety. Spolu sjinými věcmi se válela prázdná na podlaze. Diskety, poznámkový blok ifotografie zmizely asnimi iposlední informace osedmém svitku. Po třech letech usilovné práce přišla odůkaz, že někdy existoval.

Spocitem porážky anaprostého vyčerpání se svezla na podlahu. Bolest vruce se neodbytně hlásila. Royana zůstala sama azranitelná. Dosud ji nenapadlo, že by mohla Duraida tak zoufale postrádat. Někde hluboko uvnitř, snad vsamotné duši, cítila nesnesitelné množství smutku, který se snávalem slz tlačil ven. Snažila se je zadržet, ale jako příboj zaplavily její oči aramena se jí roztřásla neovladatelnými vzlyky. Seděla uprostřed trosek svého života aplakala, dokud vní nezůstalo naprosté prázdno. Pak se schoulila na koberec mezi zbytky nábytku azoufalstvím avyčerpáním usnula.

Do pondělního rána dokázala vnést do svého života chabý pořádek. Do bytu přišla policie azaznamenala si její výpověď. Až poté mohla uklidit největší nepořádek. Dokonce stihla přilepit hlavu bílé královně. Když opouštěla byt anasedala do zeleného renaultu, bolest vruce ustávala avmysli jí začal klíčit optimismus. Do radosti měla sice daleko, ale alespoň sjistotou věděla, co musí udělat.

Vmuzeu zašla nejprve do manželovy kanceláře. Rozzlobilo ji, že tam našla Nahoota. Dohlížel na dva strážné, kteří vyklízeli Duraidovy osobní věci.

„Nemyslíte, že tohle je moje starost?“ řekla mu chladně, ale on na ni vrhl vítězoslavný úsměv.

„Royano, je mi to líto. Myslel jsem, že bych vám stím mohl pomoci.“ Kouřil tlustou tureckou cigaretu ají se hnusil těžký pižmový pach hořícího tabáku.

Přistoupila k psacímu stolu aotevřela horní zásuvku vpravo. „Manžel sem schovával deník ateď tu není. Neviděl jste ho?“

„Ne, uvnitř nic nebylo.“ Nahoot pohlédl na strážné, jako by čekal na jejich souhlas. Nervózně přešlapovali ajako na povel zavrtěli hlavami. Vlastně se nic hrozného nestalo, pomyslela si. Deník neobsahoval žádné životně důležité informace. Ukládání všech významnějších údajů nechával Duraid na ní avětšina se nacházela vpaměti počítače ana disketách.

„Děkuju vám, Nahoote,“ vykázala ho ze dveří. „Zbytek dodělám sama. Nechci vás zdržovat od práce.“

„Budete-li cokoliv potřebovat, stačí říct.“ Mírně se uklonil aodešel.

Netrvalo dlouho abyla se vším hotová. Krabice smanželovými osobními věcmi nechala přenést do své kanceláře. Naskládala je na sebe ke zdi apřes oběd dávala do pořádku vlastní záležitosti. Když skončila, zbývala jí ještě hodina do schůzky sAtalanem Abu Sinem.

Pokud měla dodržet slib daný Duraidovi, musela na delší dobu odjet. Předtím se potřebovala rozloučit se všemi milovanými exponáty. Odebrala se tedy do muzejní budovy, kde se nacházela sekce pro veřejnost.

Pondělí byl nejrušnější den vtýdnu. Výstavní haly se zaplnily turisty, kteří se shlukovali okolo průvodců jako ovce kolem pastýře, aprostory vokolí nejslavnějších památek byly doslova nabité. Návštěvníci poslouchali stokrát opakovaná vyprávění asály zněly snad všemi jazyky světa. Úplný novodobý Babylon, napadlo Royanu.

Vmístnosti ve druhém poschodí, kde se nacházelypoklady zTutanchamonovy hrobky, byl takový nával, že nemělo smysl se tam déle zdržovat. Podařilo se jí protlačit kvitríně, vníž byla vystavena zlatá posmrtná maska faraona dítěte. Jako vždy vní pohled na tu nádheru vzbudil romantické představy. Začala zhluboka dýchat azrychlený tep srdce cítila až vkrku. Stála před exponátem, utiskovaná dvěma upocenými korpulentními turistkami ve středních letech, ajako už mnohokrát předtím ji napadaly neodbytné myšlenky. Pokud bezvýznamného aslabého krále pohřbili sněčím tak úžasným na mumifikované tváři, jak asi byli uloženi vpohřebních chrámech věhlasní faraoni. Největší znich Ramses II. vládl šedesát sedm let acelá desetiletí shromažďoval pohřební poklady ze všech rozlehlých území, která dobyl.

Hned nato se Royana odebrala poklonit starému králi. Po třicet století spal Ramses II. shloubavým klidným výrazem vhubené tváři. Jeho pleť rozjasňoval lehký svit podobný lesku bílého mramoru. Prořídlé zbytky světlých vlasů měl nabarvené henou astejně tak dlouhé štíhlé aelegantní ruce. Z oblečení zbyly jen plátěné cáry. Vykrádači hrobů, aby se dostali kamuletům askarabeům na jeho těle, odstranili zmumie ochranné obaly. Velký král zůstal téměř nahý. Vroce 1881 byly objeveny jeho pozůstatky ve výklenku jeskyně královských mumií na útesu vDév-el-Bahrú ajenom pouhý útržek papyrusového pergamenu, připevněný na hrudi, potvrzoval jeho původ.

Spatřovala vtom jistou spravedlnost osudu. Když zase stála před těmito honosnými pozůstatky, což ostatně sDuraidem dělala častokrát, znovu zapochybovala, zda písař Taita mluvil pravdu. Skutečně někde vdalekých divokých horách vAfrice nerušeně spí velký faraon uprostřed nedotčených pokladů? Pouhá myšlenka způsobila, že se roztřásla vzrušením ana těle jí naskočila husí kůže. Cítila každý zježený vlásek vzátylku.

„Dala jsem ti slib, drahý,“ zašeptala arabsky. „Udělám to pro tebe atvoji památku, protože tys to našel aprošlapal cestu.“

Scházela po schodišti dolů apohlédla na hodinky. Zbývalo jí ještě patnáct minut apřesně věděla, jak se zbytkem času naloží. Do bočního křídla, kam se chystala odejít, vodili průvodci výpravy turistů zřídka, snad jen proto, aby si zkrátili cestu kAmenhotepovu pomníku.

Royana se zastavila před prosklenou vitrínou, která sahala od podlahy až ke stropu úzké místnosti. Skříň byla plná drobných uměleckých předmětů, nástrojů azbraní, amuletů, nádob aužitkových předmětů. Nejmladší exponáty pocházely zdvacáté dynastie Nové říše zlet 1100 před Kristem, zatímco nejstarší znich přežívaly zdob Staré říše, zmlhavého dávnověku. Katalogy uváděly jen některé ze zpřístupněných předmětů apopis mnohých chyběl úplně.

Na spodní polici vzadu byly vystaveny drobné šperky, prsteny apečetě. Vedle každého pečetítka ležela ukázka jeho otisku ve vosku.

Royana poklekla, aby na předměty lépe viděla. Drobná modrá pečeť zlazulitu uprostřed police byla překrásně vyřezávaná. Lazulit byl pro dávné předky vzácný materiál, který se vEgyptě přirozeně nevyskytoval. Voskový otisk zobrazoval jestřába se zlomeným křídlem. Nebylo těžké pod symbolem přečíst stručný nápis: TAITA, PÍSAŘ VELKÉ KRÁLOVNY.

Věděla, že jde ostejného muže, který symbolem zraněného jestřába opatřoval své svitky, aráda by zjistila, kdo akde našel tuto drobnost. Možná ji ukradl nějaký rolník zhrobu starého písaře, ale to se zřejmě nikdy nedoví.

„Zlobíš se, Taito?“ zašeptala. „Je to jen tvůj další pečlivě připravený žert? Možná se mi právě vysmíváš ze svého hrobu, ať už je kdekoliv.“ Sklonila hlavu ještě níže, až se čelem opřela ostudené sklo. „Taito, kdo jsi? Přítel, nebo zapřísáhlý soupeř?“ Vstala asetřela prach zlemu sukně. „Uvidíme. Zahraju si stebou tu hru apak se ukáže kdo skoho,“ dodala.

Když ji tajemník vedl kministrovi, Atalan Abu Sin na ni již čekal. Oděný do tmavého lesklého obleku zhedvábí seděl za psacím stolem. Royana dobře věděla, že dává přednost pohodlnějšímu tradičnímu oděvu apolštářku na podlaze. Všiml si jejího pohledu aomluvně se usmál. „Odpoledne jsem měl návštěvu, nějaké Američany.“

Měla ho ráda. Vždycky se kní choval laskavě avděčila mu za práci vmuzeu. Většina mužů na jeho místě by Duraidovi nedovolila, aby si za asistenta vybral ženu, zvláště ne vlastní.

Poptal se jí na zdraví aona mu ukázala obvaz na paži. „Za deset dní budou stehy venku.“

Chvíli spolu zdvořile hovořili. Pouze lidé ze Západu, kteří neznají místní zvyklosti, přejdou hned khlavnímu tématu rozhovoru. Royana chtěla Atalana ušetřit rozpaků avyužila první příležitosti, kterou jí nabídl, apřešla kvěci. „Asi budu potřebovat volno. Musím se ze všeho vzpamatovat arozhodnout, co budu dál dělat. Byla bych vám velice vděčná, kdybyste mi vyhověl adal mi půlroční neplacenou dovolenou. Ráda bych odjela do Anglie anějaký čas zůstala umatky.“

Atalan projevil nepředstíraný zájem adomlouval jí: „Neodjíždějte na tak dlouho. Vaše práce je pro nás nedocenitelná. Potřebujeme, abyste pomohla dokončit dílo, které nestihl Duraid.“ Prosebný výraz přesto nedokázal plně zastřít úlevu, kterou mu její prosba přinesla. Tušila, že se obával jiného přání, asice žádosti omísto ředitele. Určitě ocelé záležitosti mluvil se synovcem. Atalan byl laskavý člověk avůbec by ho netěšilo, kdyby jí musel sdělit, že na to místo už byl vybraný někdo jiný. Společenské změny pronikaly ido Egypta aženy se začínaly zbavovat svých tradičních rolí, ale pouze vmalém měřítku apříliš pomalu. Oba dobře věděli, že za daných okolností funkce ředitele nevyhnutelně připadne Nahootu Guddabimu.

Atalan ji vyprovodil ke dveřím, když odcházela, apři loučení jí podal ruku. Ve výtahu zažívala dlouho nepoznaný pocit volnosti asvobody.

Sotva otevřela dveře vozu, dýchl na ni žár jako zpece na chleba. Nechala stát auto na nekrytém ministerském parkovišti amusela otevřít všechna okna amávat chvíli dveřmi, aby horko uvnitř bylo alespoň trochu snesitelné. Itak si málem spálila nohy ožhnoucí sedadlo, když usedla za volant.

Jen co vyjela zbrány, ocitla se vhlučném káhirském dopravním ruchu. Vlekla se za přeplněným autobusem, který zvýfuku nepřetržitě chrlil oblaka modrého dýmu. Problém dopravy byl jedním zmnoha, jež se zdály být vKáhiře neřešitelné. Střed města trpěl nedostatkem parkovacích míst avozy stojící ve třech až čtyřech řadách po okrajích ulic omezovaly na minimum průjezdnost.

Autobus zabrzdil adonutil Royanu zastavit. Vzpomněla si na starý vtip ořidiči, který přišel osvůj automobil zaparkovaný uchodníku jen proto, že ho za nic na světě nemohl dostat zobklíčení ostatních aut. Usmála se. „Asi na tom příběhu bude kousek pravdy,“ napadlo ji. Některé zparkujících vozů vypadaly, jako by snimi měsíce nikdo nevyjel. Čelní skla pokrývala neprůhledná vrstva prachu apneumatiky měly prázdné.

Pohlédla do zpětného zrcátka. Pár centimetrů od jejího zadního nárazníku zastavil taxík aza ním celá kolona vozidel. Vtakové zácpě by se člověk stěží propletl ina motocyklu. Na dotvrzení jejích myšlenek se jeden objevil. Byla to otřískaná červená honda atak zaprášená, že se barva dala jen stěží rozeznat. Turbany na hlavách řidiče ispolujezdce jim zvětší části zakrývaly obličeje, zřejmě je měly chránit před exhalacemi aprachem.

Vmezeře mezi zaparkovanými vozy, kde zdánlivě nebyl žádný volný prostor, předjeli taxi. Řidič ocenil jejich výkon obscénním gestem azapřísahal Alláha, aby mu dosvědčil, že řidič motocyklu je buď šílený, nebo úplný idiot.

Na úrovni Royanina vozu honda zpomalila aspolujezdec hodil otevřeným oknem na sedadlo nějaký předmět. Hned poté přidal řidič plyn, až se přední kolo motorky ocitlo chvíli ve vzduchu, pak prudce uhnul stranou anezmenšenou rychlostí zamířil do boční uličky. Při odbočování málem srazil starší paní, přecházející cestu.

Ještě než zmizeli zdohledu, tandemista se ohlédl. Vítr mu přitom odvál cíp turbanu zobličeje. Royana súlekem poznala muže, jehož tvář zahlédla ve světle reflektorů na cestě voáze.

„Jusuf!“ Sotva byla honda zdohledu, upoutal její pozornost předmět na vedlejším sedadle. Vypadal jako větší vajíčko skovovou mřížkou na skořápce vodstínu vojenské zeleně. Podobné věci viděla už mnohokrát vtelevizi ve starších válečných filmech. Okamžitě se jí to vybavilo– tříštivý granát. Ve stejný okamžik si uvědomila, že pojistka je uvolněná agranát musí každým okamžikem explodovat.

Aniž věděla, co dělá, zatáhla za kliku dveří avelkou silou se do nich opřela. Prudce povolily aona vypadla ven. Renault poskočil dopředu anarazil do autobusu, stojícího před ním.

Royana se bez váhání vrhla pod kola taxíku. Hned nato granát vybuchl. Otevřenými dveřmi renaultu vyrazil oblak ohně, střepů akouře. Sklo zadního okna ji zasypalo sprškou skleněných diamantů atlaková vlna bolestivě rvala ušní bubínky.

Po explozi ovládlo prostor hluché ticho, přerušované jen opožděnými dopady úlomků skla, jež vzápětí vystřídala směsice sténání azmatených výkřiků. Royana se posadila. Zraněnou ruku si křečovitě tiskla na prsa. Při pádu se do ní nepříjemně udeřila anarůstající bolest byla knevydržení.

Zrenaultu nezbylo vůbec nic. Nedaleko od Royany ležela její kožená kabelka. Nejistě se postavila abelhala se kní. Kolem vládl zmatek. Několik cestujících zautobusu bylo zraněno astřepina granátu, nebo možná úlomek plechu zasáhl děvčátko na chodníku. Jeho matka hystericky ječela akapesníkem utírala dítěti krev zobličeje, zatímco se jí svíjelo vnáručí.

Royany si nikdo nevšímal. Policie tu bude každým okamžikem, pomyslela si. Teroristické akce fundamentalistů nejsou neobvyklé, atak si policisté navykli rychle zasahovat. Pokud ji tady zastihnou, nemine ji pár dní výslechů. Kabelku si přehodila přes rameno ajak jen jí odřená noha dovolila, pospíchala do uličky, vníž zmizela honda.

Na konci našla veřejné záchodky. Zamkla se vkabince, opřela se odveře azavřela oči. Pomalu se vzpamatovávala ze šoku apokoušela se dát dohromady roztěkané myšlenky.

Ochromená hrůzou, smutkem asklíčeností zDuraidovy smrti jí až doposud nepřišla na mysl vlastní bezpečnost. Teď se nebezpečí přihlásilo samo anadmíru šokujícím způsobem. Vzpomněla si na slova jednoho zvrahů, jež zazněla ve tmě ujezera: „… ji přece můžeme najít později.“

Smrt ji minula pouze ovlásek achtě nechtě musela počítat sdalším pokusem.

„Zpátky do bytu jít nemůžu,“ uvažovala. „Vila shořela avoáze mě budou určitě hledat.“

Navzdory nepříjemnému zápachu zůstala vkabince dobrou hodinu azvažovala, co bude dál dělat. Konečně se odhodlala vyjít na chodbičku. Nad špinavým, napůl rozbitým umývadlem si vodou zkohoutku opláchla obličej. Poté si učesala vlasy, opravila líčení avyčistila šaty, jak to nejlépe šlo. Obešla pár bloků astejnou cestou se vracela zpátky, aby si ověřila, že ji nikdo nesleduje. Teprve potom zamávala na taxík.

Nechala se vysadit oulici dál, než sídlila banka, azpátky došla pěšky. Když stanula před přepážkou osobních účtů, do zavírací doby chybělo jen pár minut. Vybrala zkonta celou hotovost– necelých pět tisíc egyptských liber. Sice to nebyla závratná suma, ale oněco vyšší částku měla uloženou vLloydově bance vYorku akromě toho vlastnila kreditní kartu MasterCard.

„Měla jste nás upozornit, že si chcete vybrat věci zbezpečnostní schránky,“ měřil si ji přísně bankovní úředník. Pokorně se omlouvala asehrála roli ztraceného bezmocného děvčátka tak přesvědčivě, že nevydržel akapituloval. Vyšla ven sobálkou, vníž byl britský pas adokumenty od Lloydovy banky.

Duraid měl spoustu příbuzných aznámých, které by potěšilo, kdyby jí mohli nabídnout střechu nad hlavou, ale rozhodla se zůstat daleko od míst, kde se obvykle zdržovala. Vybrala si dvouhvězdičkový turistický hotel dále od řeky vnaději, že se ztratí vzáplavě turistů. Vtomto typu hotelů se hosté velice často střídali. Většina znich zůstávala jen na pár dní, než vyrazili za památkami do Luxoru nebo Asuánu.

Sotva se ocitla vmalém jednolůžkovém pokoji, začala telefonicky shánět letenku. Podařilo se jí získat místo vletadle britských aerolinií. Odlétaly do Londýna druhý den vdeset dopoledne. Zamluvila si jednosměrnou letenku vturistické třídě audala číslo kreditní karty.

Bylo šest hodin odpoledne místního času, ale vAnglii díky časovému rozdílu mezi Egyptem abritskými ostrovy úřední hodiny ještě neskončily. Vyhledala vdiáři číslo univerzity vLeedsu, kde před lety studovala. Na třetí zazvonění se ve sluchátku ozval typický hlas anglické dámy.

„Oddělení archeologie, kancelář profesora Dixona.“

„To jste vy, slečno Higinsová?“

„Ano, ským prosím mluvím?“

„Tady je Royana. Royana Al Simma, dříve Saidová.“

„Royano! Neslyšeli jsme ovás celou věčnost. Jak se vám daří?“

Chvilku si jen tak povídaly, ale kvůli ceně za telefon Royana hovor zkrátila. „Je pan profesor usebe?“

Profesoru Percivalu Dixonovi táhlo na osmdesátku auž měl být dávno vpenzi. „Royano, jste to opravdu vy? Moje oblíbená studentka?“ Royana se usmála. Ipřes pokročilý věk zůstával stále stejný– všechny pohledné dívky patřily kjeho oblíbeným.

„Volám zKáhiry, profesore. Chtěla bych se jen ujistit, jestli vaše nabídka trvá.“

„Pokud si vzpomínám, říkala jste, že se vám to nehodí. Co tak najednou?“

„Okolnosti se změnily. Povím vám otom později, pokud se uvidíme.“

„Budeme strašně rádi, když se objevíte. Kdy míníte přijet?“

„Zítra letím do Anglie.“

„Panenko skákavá, to je trochu brzy. Nevím, jestli to dokážeme tak rychle zařídit.“

„Nevadí, zůstanu umatky vYorku. Dejte mi ještě slečnu Higinsovou, nadiktuju jí svoje telefonní číslo.“ Profesor byl jeden znejskvělejších lidí, jaké znala, ale nemohla mu věřit, že si číslo správně poznamená. „Zavolám vám za pár dnů.“

Zavěsila, zvrátila se na postel auvažovala. Cítila sice únavu aruka ji nepřestávala bolet, ale musela promyslet všechny eventuality.

Před dvěma měsíci ji profesor Dixon pozval, aby přednášela onálezu svitků ataké oobjevené hrobce královny Lostris. Jeho zájem podnítila kniha ahlavně poznámky vjejím závěru. Royana vděčila publikaci za velký díl projeveného zájmu. Od egyptologů snad zcelého světa azmíst skutečně vzdálených, například zTokia azNairobi, dostávali sDuraidem mnoho dotazů ohledně pravdivosti románu aautenticity podkladů.

Po jistou dobu odepírala autorům beletrie přístup kpřepisům svitků, zvláště když nebyly dokončené. Cítila, že by se předmět vážného akademického studia mohl zredukovat na věc pouhé veřejné zábavy. Podobným způsobem posloužil paleontologii režisér Spielberg parkem plným dinosaurů.

Nakonec musela stejně ustoupit. Dokonce iDuraid se postavil proti ní. Samozřejmě vtom sehráli roli peníze. Oddělení věčně zápasilo snedostatkem financí na méně atraktivní práce. Když se jednalo ovelkolepou akci, jako třeba opřestěhování chrámu Abú Simbel kvůli stavbě přehrady vAsuánu, tak byly národy celého světa ochotny obětovat desítky milionů dolarů. Na krytí denních provozních nákladů však nemělo oddělení archeologie šanci získat významnější finanční podporu.

Půlka honoráře za Řeku bohů, tak se ta kniha jmenovala, vystačila na financování téměř ročního výzkumu, ale ani to úplně nezaplašilo Royaniny obavy. Autor zacházel sfakty ze svitků příliš volně ahistorické postavy vybavil charaktery aslabostmi podle svých představ, bez nejmenšího reálného podkladu. Obzvláště jí vadilo, když zpísařeTaity udělal žvanila adomýšlivého pozéra.

Chápala, že spisovatelovým záměrem bylo zpracovat fakta do co možná nejpřitažlivější ačtivé formy. Nakonec musela chtě nechtě připustit, že se mu to ipodařilo, ale její svědomí vědce se proti popularizaci něčeho tak unikátního anádherného bouřilo.

Nezbylo než rezignovat apustit celou záležitost zhlavy. Co se stalo, stalo se abylo zbytečné donekonečna se vzrušovat meditováním nad způsobenou škodou.

Začala přemýšlet odaleko naléhavějších problémech. Pokud přijme profesorovo pozvání abude přednášet, pak bude potřebovat diapozitivy, které zůstaly vmuzeu. Když uvažovala otom, jak je získá, aniž by pro ně musela osobně, přemohla ji únava. Usnula na posteli, tak jak přišla.

Nakonec se řešení problému ukázalo nečekaně jednoduché. Stačilo zavolat do kanceláře správce muzea apožádat ho, aby krabici sdiapozitivy někdo vyzvedl vjejí pracovně aodvezl ji taxíkem na letiště.

Uodbavovací přepážky britských aerolinií ji posel sdiapozitivy informoval: „Ráno hned po otevření muzea vás sháněla policie, doktorko.“

Zřejmě na ni přišli podle zničeného automobilu. Těšilo ji, že má britský pas. Kdyby se pokoušela odjet ze země na egyptské doklady, určitě by vycestovala opár dní později. Příkaz kjejímu zadržení by už měla všechna místa pasového odbavení. Za dané situace prošla kontrolou bez problémů. Vodletové hale vyhledala novinový stánek aprolistovala ranní vydání novin.

Všechny místní deníky komentovaly bombový útok na její vůz avětšina znich ho dávala do souvislosti s Duraidovou vraždou. Jeden dokonce spekuloval oúčasti fundamentalistů. List El Arab na první stránce uveřejnil její aDuraidovu fotografii na recepci se zástupci francouzských cestovních kanceláří, která se konala před měsícem.

Sevřelo se jí hrdlo, když uviděla manžela, který na snímku vypadal hezky adůstojně, asebe, jak kněmu súsměvem vzhlíží. Koupila po jednom výtisku každého vydání avzala si je do letadla.

Během letu vzpomínala na všechno, co jí Duraid řekl omuži, kterého se chystala vyhledat. Rozhodla se, že si udělá pár poznámek. Vytáhla notes astránku nadepsala: „Sir Nicholas Quenton-Harper (baronet).“ Vzpomněla si, že jí Duraid vyprávěl oNicholasově pradědečkovi, který získal titul baroneta za služby pro britskou koloniální správu, kde působil jako důstojník zpovolání. Rodina zůstala po tři generace úzce svázaná sAfrikou, zvláště sbritskými koloniemi asférami britského vlivu vAfrice: Egyptem, Súdánem, Ugandou aKeňou.

Podle Duraida sloužil isir Nicholas jako britský voják vAfrice ave státech Perského zálivu. Údajně mluvil plynně arabsky, ovládal dokonale svahilštinu abyl to uznávaný archeolog azoolog amatér. Podobně jako otec, dědeček apradědeček podnikal četné výpravy do severní Afriky, kde sbíral předměty historické hodnoty aprozkoumával nejodlehlejší oblasti vregionu. Napsal řadu článků pro různé vědecké časopisy, adokonce přednášel vKrálovské geografické společnosti.

Po smrti staršího bezdětného bratra zdědil titul arodinné sídlo vQuenton Parku. Odešel zarmády, aby se mohl věnovat správě statků, ale hlavně aby dohlédl na rodinné muzeum, které vroce 1885 založil jeho pradědeček. Vmuzeu se nalézaly největší soukromé sbírky africké fauny aneméně proslulé sbírky uměleckých předmětů zEgypta aStředního východu.

Podle Duraida se vNicholasově povaze objevovaly jisté rysy divokosti anedostatečný respekt kprávu. Nebylo žádné tajemství, že když mu šlo orozšíření sbírek, neváhal podstoupit mimořádná rizika.

Duraid se sním setkal před lety. Tehdy ho sir Nicholas najal jako výzvědného důstojníka pro tajnou výpravu do Libye. Akce měla za cíl „vysvobodit“ jistý počet punských bronzových sošek. Část znich pak Nicholas prodal azvýtěžku uhradil náklady na výpravu, ale zbytek zařadil do svých sbírek.

Později zorganizoval jinou expedici. Tentokrát ilegálně překročil hranice Iráku aSaddámu Husajnovi sebral přímo před nosem pár kamenných vlysů sbasreliéfem. Podle Duraida dostal sir Nicholas za jeden znich obrovskou sumu peněz. Mělo to být pět milionů amerických dolarů. Údajně je použil na provoz muzea. Druhý artefakt, ten lepší zpáru, zůstal vjeho vlastnictví.

Obě záležitosti se udály léta předtím, než Duraid potkal Royanu. Později, když se otom dověděla, mu měla za zlé, že se ktakové věci tak ochotně propůjčil. Sir Nicholas musel disponovat mimořádnou přesvědčovací schopností, protože kdyby je přistihli, vyneslo by jim to oběma trest smrti.

Jak jí Duraid vysvětlil, kromě Nicholasovy mimořádné vynalézavosti sehrála svou roli pomoc jeho početných přátel aobdivovatelů na celém Středním východě avseverní Africe. Kdykoliv se dostal do potíží, přispěchali na pomoc avytáhli ho zmaléru.

„Je vněm kus ďábla,“ pokyvoval nostalgicky hlavou Duraid při vzpomínce na události zté doby, „ale také člověk, jakého je dobré mít vedle sebe, když jde do tuhého. Bývaly to dny plné vzrušení, ale kdykoliv na to sodstupem času pomyslím, běhá mi mráz po zádech zrizika, které jsme podstupovali.“

Často uvažovala, co všechno dokáže zarytý sběratel udělat pro ukojení své vášně. Riziko se jí zdálo neúměrné vporovnání sodměnou, jakou bylo pouhé doplnění sbírek. Nakonec se musela usmát nad vlastním pokryteckým sentimentem. Dobrodružství, do kterého se chystala Nicholase zatáhnout, nebylo zdaleka bez rizika. Tušila, že nad legálností celé záležitosti by se mohli právníci přít celou věčnost.

Usnula. Námaha posledních několika dní udělala své, ale ive spánku jí na rtech zůstal náznak úsměvu. Vzbudila ji až letuška před přistáním na Heathrow avyzvala ji, aby si zapnula bezpečnostní pás.

Zletiště zavolala matce. „Ahoj, mami. To jsem já.“

„Hned jsem tě poznala. Odkud voláš, miláčku?“ odpověděla matka stejně nevzrušeně jako vždy.

„ZHeathrow. Chtěla bych utebe chvilku bydlet. Nebude ti to vadit?“

„Á, Lumleyovy holky zase spolu?“ zasmála se do telefonu. „Jdu ti připravit postel. Kterým vlakem přijedeš?“

„Našla jsem vjízdním řádu, že jeden spoj zKing Crossu by měl do Yorku dorazit vsedm večer.“

„Přijedu ti naproti na nádraží. Pohádala ses sDuraidem? Věděla jsem, že to nebude dělat dobrotu. Vždyť je starý, klidně by to mohl být tvůj otec.“

Royana se na chvíli odmlčela. Nebyl vhodný čas na vysvětlování. „Všechno ti povím, až budeme večer spolu.“

Georgina Lumleyová, Ryanina matka, stála na nástupišti všeru achladu listopadové noci. Ve starém zeleném vatovaném tříčtvrťáku vypadala objemně. Skokršpanělem Divem, který jí poslušně seděl unohou, budili dojem solidnosti. Ti dva byli skutečně nerozlučný pár, aikdyž nezískávali poháry při soutěžích loveckých psů, pro Royanu představovali obraz rodinné pohody, alespoň pokud šlo ojejí anglickou větev.

Georgina políbila dceru na obě tváře, ale bylo to jen povrchní aformální gesto. „Nikdy jsem nebyla na velké citové výlevy,“ pravila suspokojením asebrala Royaniny tašky. Odvedla ji na parkoviště ke starému zablácenému landroveru.

Div očichal Royaně ruku, zavrtěl ocasem na důkaz, že ji poznává, amilostivě se nechal hladit po hlavě. Stejně jako jeho paní si příliš nepotrpěl na sentiment.

Chvíli jely mlčky. Pak si Georgina zapálila cigaretu. „Tak co se vlastně stalo sDuraidem?“

Uběhla snad minuta, než byla Royana schopná odpovědět. Pak se stavidla otevřela naplno avšechno matce vypověděla. Vesnice Brandsbury ležela dvacet minut jízdy na sever od Yorku apo celou tu dobu mluvila jen Royana. Matka se ozvala jen občas, aby ji uklidnila adodala odvahy. Když jí Royana vslzách líčila podrobnosti Duraidovy smrti apohřbu, konejšila ji drobným poplácáváním po ruce.

Než dojely kvenkovskému stavení, bylo po všem. Royana se vyplakala, oči jí oschly apři večeři, kterou matka vytáhla ztrouby, už opět mluvila racionálně abez emocí, jen marně vzpomínala, kdy naposledy ochutnala steak aledvinkový koláč.

„Co se chystáš dělat?“ ptala se Georgina analila si zbytek černého ležáku Guinness.

„Abych řekla pravdu, ještě nevím.“ Jen to dořekla, uvědomila si, jak často lidé používají tuto frázi ke lži. „Mám šestiměsíční dovolenou aprofesor Dixon mi nabízí přednášky na univerzitě. To je vše, co ti můžu momentálně říct.“

„Dobrá,“ řekla Georgina avstala. „Vposteli máš láhev steplou vodou. Pokoj máš kdispozici, jak dlouho budeš potřebovat.“ Strohé prohlášení od ní znělo stejně dojímavě jako vášnivé projevy mateřské lásky.

Vnásledujících týdnech Royana roztřídila diapozitivy anapsala poznámky kpřednáškám. Každé odpoledne chodila smatkou aDivem na dlouhé procházky po okolí.

„Znáš Quenton Park?“ zeptala se matky na jedné takové potulce.

„Docela dobře,“ odpověděla Georgina se zájmem. „Jezdíme tam sDivem čtyřikrát pětkrát za sezónu. Prvotřídně se tam střílí. Mají snad nejlepší bažanty asluky vcelém Yorkshiru. Jedno místo zvané Vysoké modříny je pověstné. Ptáci tam táhnou ve výšce, že na ně nestačí ani nejlepší střelci zAnglie.“

„Znáš také majitele, sira Nicholase Quenton-Harpera?“ vyptávala se Royana dál.

„Viděla jsem ho při honu, je to vynikající střelec,“ poznamenala. „Kdysi dávno, ještě než jsem se vdala, jsem znala jeho otce.“ Matka se při vzpomínce usmála tak podezřelým způsobem, že na ni Royana zvědavě pohlédla. „Byl to výborný tanečník. Párkrát jsme si spolu zaskotačili, anejen na tanečním parketu.“

„No mami! Takové věci?“ smála se Royana.

„Bývávalo,“ posteskla si Georgina pohotově. „Vposlední době příležitostí ubývá.“

„Kdy se zase chystáte sDivem do Quenton Parku?“

„Za čtrnáct dní.“

„Mohla bych jet svámi?“

„Proč ne. Lovčí nemá nikdy dost honců. Dává dvacet liber na den aoběd spivem.“ Zastavila se apohlédla zkoumavě na dceru. „Tak povíš mi konečně, co za tím vězí?“

„Slyšela jsem, že tam je soukromé muzeum. Mají mít světově proslulé sbírky zEgypta. Moc ráda bych je viděla.“

„Už nejsou veřejnosti přístupné, jen na pozvání. Sir Nicholas je divný pavouk. Tajnůstkář atak.“

„Nemohla bys mi to pozvání opatřit?“ sondovala Royana, ale Georgina zavrtěla hlavou.

„Co kdybys požádala profesora Dixona? Jeho dvojka vQuentonu nikdy nechybí. Je sHarperem velký kamarád.“

Deset dnů před zahájením přednášek na univerzitě si Royana vypůjčila matčin landrover aodjela do Leedsu. Profesor ji přivítal medvědím objetím apozval do své pracovny na čaj.

Když se ocitla vmístnosti bez ladu askladu přecpané papíry, knihami auměleckými předměty, nostalgicky zavzpomínala na studentská léta. Pak mu pověděla oDuraidově smrti. Se starým pánem to viditelně otřáslo. Rychle převedla téma hovoru na diapozitivy, které si připravila na přednášky. Byl fascinován vším, co mu ukázala.

Teprve na odchodu se jí naskytla příležitost stočit hovor na muzeum vQuenton Parku. Profesor reagoval okamžitě.

„Překvapuje mě, že jste ho za studií nenavštívila. Ty sbírky jsou vynikající. Rodina je shromažďuje už déle než sto let. Příští čtvrtek tam jedu na bažanty. Promluvím sNicholasem. Víte, stím nešťastným chlapcem je vposlední době špatné pořízení. Loni zažil osobní tragédii. Měl autohavárii aztratil při ní ženu advě malé dcerky.“ Dixon pokýval hlavou. „Ošklivá záležitost. Nicholas řídil amám dojem, že vinu bere na sebe.“ Profesor doprovodil Royanu klandroveru.

„Tak třiadvacátého na shledanou,“ loučil se sní. „Počítám nejméně se stovkou posluchačů. Už za mnou byli reportéři zYorkshire Postu. Doslechli se ovašich přednáškách achtěli by svámi udělat rozhovor. Doufám, že tu nabídku přijmete. Mohla by to být dobrá reklama pro oddělení. Přijďte prosím oněco dříve apromluvte si snimi.“

„Možná se do té doby ještě uvidíme,“ odpověděla. „Maminka se ve čtvrtek chystá se psem do Quentonu avezme mě ssebou. Budu vám nahánět.“

Když se rozjížděla, stál voblaku výfukových plynů, mával na rozloučenou asliboval: „Dám si na vás pozor.“

Od severu foukal pichlavě studený vítr. Těžké ašedé mraky letěly nízko nad zemí apři zběsilém úprku před bouří se otíraly ohřebeny okolních kopců.

Pod starým zeleným kabátem, vypůjčeným od matky, měla Royana tři vrstvy oblečení, apřesto se chvěla zimou. Příliš si navykla na horko vúdolí Nilu. Vřadě honců postupovala strání adva páry rybářských ponožek se marně snažily zahřát ztuhlé prsty na nohou.

Zatahovala se poslední leč dne alovčí přemístil Georginu zjejího obvyklého postavení. Většinou mívala za úkol sbírat postřelené ptáky, kterým se podařilo přeletět přes řadu střelců, ale teď ji zařadil mezi honce apostavil vedle Royany.

Nejlepší má přijít nakonec. Lovčí pamětlivý tohoto pravidla nechával oblast Vysokých modřínů na závěr honu. Vtomto místě bylo potřeba vyplašit bažanty zhustého porostu azahnat je nad údolí, kde na ně čekali střelci. Ktomu účelu potřeboval nasadit každou živou duši.

Royana považovala za holý nesmysl chovat bažanty vzajetí jen proto, aby je pak vypustili na odlehlá místa obory, kde se střílejí tak obtížně, jak si lze jen představit. Georgina jí však vysvětlila, že střelecký zážitek je tím větší, čím výše ptáci letí ačím obtížněji jsou zasažitelní. Lovci za takové potěšení ochotně adobře platí.

„Nemáš potuchy, kolik jsou lidé schopní vysolit za jediný den střílení,“ podotkla. „Dnešek vynese možná čtrnáct tisíc liber avsezóně se střílí až dvacet dní. Spočítej si to apochopíš, co tvoří podstatnou část příjmu panství. Akromě radosti zpráce se psy aznahánění dávají hony zdejším lidem vítanou příležitost vydělat si navíc trochu peněz.“

Chůze vhustém ostružiní byla obtížná aRoyana nejednou upadla. Kolena alokty měla zablácené. Objevil se před ní příkop do půlky naplněný vodou, stenkým ledem na povrchu. Blížila se kněmu váhavě apomocí hole udržovala rovnováhu. Byla unavená. Zatahovali již pátou leč aani ty předcházející nebyly snadné. Pohlédla na matku. Ta kráčela spokojeně vedle ní, pokyny apíšťalkou řídila Diva. Obdivovala ji. Jak jí může takové utrpení přinášet potěšení?

„Poslední kolo, miláčku. Vydrž, už bude konec,“ zubila se na ni matka.

Royana se zastyděla, že dává tak okatě najevo rozmrzelost, arozhodla se bahnitou strouhu přeskočit. Špatně však odhadla vzdálenost, nedoskočila askončila vní. Stála po kolena vmrazivé vodě, která jí natekla do vypůjčených loveckých bot.

Georgině to přišlo náramně ksmíchu. Pak jí nabídla konec hole apomohla zblátivého zajetí. Royana nemohla ostatní zdržovat vyléváním vody zwellingtonek, atak šla dál. Při každém kroku jí vholínkách hlasitě čvachtalo.

„Vlevo zastavit!“ zazněl příkaz lovčího, předávaný vysílačkou. Řada honců zůstala poslušně stát.

Umění azkušenosti lovčího se hodnotily podle toho, jak dokázal zajistit, aby se bažanti nezvedli vjednom velkém hejnu, ale aby zhustého porostu vzlétali nad hlavně střelců po jednom nebo vpáru. Střelci pak měli dost času převzít od nabíječů druhou pušku apřipravit se na další letmý cíl. Jak lovčí „naservíruje“ ptáky střelcům, na tom závisela nejen jeho reputace, ale také odměna.

Během zastávky se Royana trochu vydýchala arozhlédla kolem. Průsekem vmodřínovém hájku, podle kterého dostalo místo název, viděla až dolů do údolí.

Na otevřené louce při úpatí svahu porušovaly zeleň zbytky špinavého sněhu, který od posledního sněžení nestačil roztát. Po celé délce louky stála řada očíslovaných kolíků, oněž střelci před začátkem leče losovali. Zaručovaly jim palebné postavení.

Ukaždého kolíku stáli dva muži– střelec ajeho nabíječ sdruhou brokovnicí. Všichni pozorně sledovali stráň, nad níž se měli každou chvíli objevit bažanti.

„Který znich je sir Nicholas?“ volala Royana na matku aGeorgina ukázala na vzdálenější konec řady.

„Ten vysoký,“ odpověděla.

Současně zazněl pokyn zvysílačky: „Opatrně nalevo. Začínáme plašit.“ Hole vrukou honců poslušně oživly. Vtéto delikátní apřísně řízené operaci nebyl prostor pro výkřiky ahalekání.

„Pomalu kupředu. Po zvednutí bažantů zastavit.“

Řada honců se krok za krokem sunula dolů do údolí. Ostružiní akapradí před nimi ožila kradmým šustěním prchajících bažantů, kteří do poslední chvíle váhali vzlétnout, dokud je ktomu honci nedonutí.

Došli kdalšímu příkopu, tentokrát zarostlému neproniknutelnou houštinou zostružiní. Větší psi zůstali stát před trnitou bariérou. Georgina ostře zapískla aDiv nastražil uši. Byl celý mokrý ajeho kožich se proměnil ve zcuchanou směs chlupů, bláta atrnů. Vesele vrtěl pahýlem ocasu aztlamy mu visel růžový jazyk. Ibez velké fantazie kdokoliv poznal, že se směje. Vtu chvíli byl určitě nejšťastnějším psem vcelé Anglii. Dělal to, kčemu ho vycvičili.

„Dive, vlez tam avyžeň je ven,“ přikazovala Georgina.

Pes vyrazil do ostružiní vmístě, kde bylo nejhustší. Zhlouby trní se ozývalo čenichání ašustot, zakončený po chvíli divokým kdákáním apleskotem křídel.

Zporostu vystřelil párek bažantů. Slípka, nevýrazný šedohnědý pták velikosti drůbeže, letěla vpředu. Vtěsném závěsu ji následoval kohout. Byl úžasně zbarvený. Zářivě zelený vršek hlavy přecházel na lících alalocích všarlat. Ocasní pera napříč zdobená černými askořicovými pruhy se za ním táhla vdélce srovnatelné sdélkou jeho těla. Zbytek peří po těle zářil směsí nádherných duhových barev.

Jak vystoupal proti šedé obloze, připadal Royaně jako bezcenný šperk, odhozený rukou císaře. Povzdechla nad krásou pohledu.

„Podívej, jak letí. Nádherný pár. Nejlepší za celý den,“ volala Georgina.

Samička táhla kohouta výš avýš, dokud je nezachytil náhlý poryv větru, vařícího se vkotli doliny, anestrhl je stranou.

Honci se těšili na okamžik, kněmuž se museli tak těžce propracovat, atichými výkřiky povzbuzovali ptáky. Líbilo se jim, když bažanti letěli vysoko mimo dosah čekajících hlavní.

„Jen tak dál!“ volali. „Výš!“ Při pozorování vzdalujícího se bažantího páru se řada nechtěně zastavila.

Dole pod strání se ježily hlavně pušek, namířené kobloze. Jejich hrozba byla ina tu dálku doslova hmatatelná. Sledovaly let ptáků, kteří se již dostali dostatečně vysoko. Bažanti přestali mávat křídly asnehybně nastavenými letkami plachtili dolů do údolí.

Výška arychlost, kterou nabrali díky vzdušným proudům isilnému větru, ajejich způsob letu by činily problémy itěm nejzkušenějším střelcům. Ten nejlepší mohl doufat, že dostane alespoň jednoho znich. Kdo by se odvážil myslet na oba?

„Vsadím libru!“ volala Georgina. „Libru na to, že proletí oba.“ Nikdo zhonců, kteří výzvu slyšeli, sázku nepřijal.

Vítr zahnal ptáky mírně stranou. Při vzletu měli namířeno doprostřed řady, ale teď nalétali nad její vzdálenější konec. Jakmile bažanti změnili úhel letu, střelci se postupně připravovali kráně. Vzrušení vzápětí pominulo, protože vítr zatlačil párek okus dál. Uspokojení střelců bylo nepřehlédnutelné. Nikdo netoužil riskovat apřed ostatními se pokoušet onemožný zásah.

Zřady střelců zbyl jen jediný, který se ocitl ve směru letu ptáků– vysoký muž na krajním postu.

„Sire, jsou vaši,“ zavolal posměšně jeden ze střelců. Royana se přistihla, že nevědomky zadržuje dech.

Nicholas Quenton-Harper zdánlivě nevěnoval blížícím se bažantům pozornost. Stál naprosto uvolněně, mírně shrbený abrokovnici skloněnou hlavní kzemi držel ledabyle pod pravou paží.

Poprvé se pohnul, když slípka dosáhla na obloze vhodné pozice pro střelce. Snedbalou elegancí zvedl obloukem pušku klíci avokamžiku, kdy se pažba dotkla ramene, vystřelil. Hlaveň pokračovala vplynulém pohybu adokončila zbytek oblouku.

Zvuk výstřelu se donesl kRoyaně poněkud opožděně. Nejdříve spatřila zpětné trhnutí hlavně amodrý obláček před ústím. Nicholas už skláněl hlaveň, když slípka škubla hlavou asložila křídla. Zásah do hlavy ji okamžitě usmrtil. Ve vzduchu nezůstalo ani pírko. Pták už padal kzemi aRoyana teprve uslyšela výstřel.

Vtu dobu se kohout vznášel vysoko nad Nicholasovou hlavou. Ten opět nevzrušeně zvedl zbraň. Tentokrát jeho dlouhá, dozadu prohnutá postava připomínala po dokončení oblouku napjatý luk. Puška vjeho rukách poskočila podruhé.

„Netrefil!“ napadlo Royanu se smíšenými pocity uspokojení azklamání, protože bažant zdánlivě plachtil dál. Částečně fandila opeřenému krasavci achtěla, aby uletěl, ale zároveň přála úspěch istřelci. Obrys ptáka na obloze se však postupně měnil, napřed stáhl dozadu křídla apoté se ve vzduchu převrátil. Royana nemohla vědět, že mu brok pronikl do srdce aže teprve po několika vteřinách zemřel.

Jak padal ve vývrtce dolů, ozval se zhrdel honců pochvalný chór, který ledový severák odnášel kjihu. Také zřady střelců zazněly obdivné výkřiky: „Výborná rána, sire!“ volali.

Royana se kovacím nepřipojila, ale vtu chvíli alespoň zapomněla na zimu aúnavu. Jen stěží mohla ohodnotit střelecké umění, jež ty dva zásahy představovaly, ale přesto na ni udělaly dojem. Dokonce jí trochu naháněly hrůzu. Od prvního okamžiku, kdy tohoto muže spatřila, splňoval všechna její očekávání, která vní vzbudilo Duraidovo vyprávění.

Když poslední leč skončila, byla už skoro tma. Po lesní cestě srachotem přikodrcal starý vojenský náklaďák aunavení honci se svými čtyřnohými pomocníky ani nečekali, až zastaví. Jakmile zpomalil, naskakovali na korbu. Georgina nejdříve vysadila nahoru Royanu apak ji sDivem následovala. Obě vděčně usedly na tvrdou lavici. Georgina si zapálila cigaretu apřipojila se kžertovnému tlachání honců.

Royana seděla tiše na konci lavice ahřálo ji pomyšlení, že zvládla namáhavý den. Cítila se unavená, ale také podivně uvolněná aspokojená. Celých čtyřiadvacet hodin nemyslela na ukradené svitky aDuraidovu vraždu, dokonce ji ani netížil strach zneznámého aneviditelného nepřítele, který jí usiloval oživot.

Náklaďák pod kopcem zpomalil azajel kekraji, aby uvolnil cestu zelenému rangeroveru. Když je vozidlo míjelo, Royana otočila hlavu apohlédla do otevřeného okna drahého terénního vozu ado očí Nicholase Quenton-Harpera za volantem.

Bylo to poprvé, co se kněmu přiblížila natolik, aby se mu mohla podívat do tváře. Překvapilo ji, že je tak mladý. Očekávala muže Duraidova věku, ale hádala, že mu nebude víc než čtyřicet. Do hustých rozcuchaných vlasů se mu vkrádaly první osamocené nitky stříbra aopálená adrsná tvář svědčila očastém pobytu venku. Pod tmavým převislým obočím svítil pár pronikavých zelených očí aširoká výrazná ústa se právě smála nějaké vtipné poznámce, kterou svýrazným yorkshirským přízvukem prohodil řidič náklaďáku. Přesto se zjeho obličeje nevytratil smutný, tragický výraz. Od profesora věděla, že teprve nedávno postihla Nicholasovu rodinu tragická událost, aprotože sama prožívala ztrátu ažal, cítila, že mu její srdce běží vústrety.

Když se jí podíval do očí, zaznamenala, že se mění výraz jeho obličeje. Byla si vědomá svého půvabu adokázala poznat, když si toho nějaký muž všiml. Určitě na něho udělala dojem, ale smutek po Duraidovi byl ještě příliš živý, aby ztoho mohla mít radost. Odvrátila hlavu arangerover je mezitím minul.

Přednášky na univerzitě měly mimořádný úspěch. Royana se ukázala jako dobrý řečník asvůj obor výborně ovládala. Popisem otevření hrobky královny Lostris análezu svitků dokázala udržet pozornost posluchačů apodnítit jejich zájem. Většina znich četla knihu aběhem diskuse ji znovu aznovu bombardovali otázkami na pravdivost popisovaných událostí. Odpovídala velice opatrně, nechtěla být kautorovi příliš tvrdá.

Profesor Dixon pozval Royanu ijejí matku na večeři. Měl radost zRoyanina úspěchu ana oslavu objednal láhev nejlepšího červeného vína, jaké objevil vnápojovém lístku. Když odmítla, příliš ho to nerozladilo.

„Promiňte, drahá, zapomněl jsem, že jste muslimka,“ omlouval se.

„Koptská křesťanka,“ opravila ho, „avůbec to není kvůli náboženství. Jenom nemám červené ráda.“

„Nedělejte si starosti,“ konejšila ho Georgina, „já netrpím podobnými masochistickými záchvaty jako moje dcera. Musela to zdědit po otci. Máte můj slib, že láhev nezůstane plná.“

Profesor po pár sklenkách vína ožil abavil je povídáním oarcheologických vykopávkách, kterých se za celá desetiletí zúčastnil. Při kávě obrátil pozornost kRoyaně.

„Panebože! Málem bych vám zapomněl říct, že jsem domluvilnávštěvu muzea vQuentonu. Můžete tam zajet tento týden kdykoli odpoledne. Stačí jen zavolat den předem paní Streetové. Je to Nicholasova pravá ruka. Bude vás čekat aprovede vás.“

Royana jela do Quenton Parku po stejné cestě, kterou nedávno absolvovala smatkou. Tentokrát seděla vlandroveru sama. Dojela kmasivní aornamenty zdobené litinové bráně, kterou se vjíždělo na pozemky sídla. Kousek za ní zastavila na rozcestí usměrovníku, který označoval tři objekty: Rezidence Quenton (privát), Správa statku aMuzeum.

Cesta kmuzeu se vinula oborou, vníž se pod holými duby pásly skupinky jelení zvěře. Vmlžném oparu, který se vznášel nad krajinou, zahlédla obrysy mohutné stavby. Zpříručky, kterou dostala od profesora, se dozvěděla, že dům vroce 1693 navrhl Christopher Wren aošedesát let později zahradní architekt Capability Brown dotvořil zahradu. Výsledek byl dokonalý.

Muzeum stálo na okraji háje zčervených buků, který se táhl ještě dál za rozlehlou budovu. Zčetných přístaveb bylo zřejmé, že budova za ta léta prošla mnoha rekonstrukcemi. Paní Streetová, sebevědomá prošedivělá dáma ve středních letech, na ni už čekala ubočních dveří. Představila se avedla Royanu dovnitř. „Vpondělí jsem byla na vaší přednášce. Byla fascinující. Dám vám tištěného průvodce, ale jak sama uvidíte, exponáty jsou dobře popsané. Strávila jsem tou prací téměř dvacet let. Dnes tu nejsou anebudou žádní jiní návštěvníci, tak máte muzeum jen pro sebe. Můžete se pohybovat kdekoliv aradovat se ze sbírek. Odcházím až po páté hodině. Na prohlídku vám zbývá celé odpoledne. Prosím, neváhejte adejte se do toho.“

Royana procházela expozicí afrických savců aod prvního okamžiku byla okouzlena. Vpavilonu primátů našla kompletní sbírku všech druhů opic alidoopů černého kontinentu od obrovského gorilího samce se stříbřitou srstí na zádech až po drobného colobuse sbílými pláštíky srsti po bocích těla.

Některé exponáty určitě přečkaly déle než století, byly výborně zakonzervované azachovalé. Prezentace těchto zvířat vmalovaném dioramatu jejich přirozeného prostředí působila jedinečně. Bylo zřejmé, že vmuzeu jsou zaměstnáni zkušení umělci avycpávači zvířat. Snažila se spočítat, na kolik taková expozice přišla, adošla k závěru, že pět milionů dolarů získaných prodejem ukradeného vlysu na to asi sotva stačilo.

Vstoupila do pavilonu antilop aužasle se rozhlížela kolem sebe. Zastavila se před rodinkou obrovské antilopy sobolí zAngoly. Hippotragus niger variani byl druh, který už téměř vymizel. Obdivovala jantarovou čerň asněžnou bělost na hrudi statného býka, jeho dlouhé adozadu zahnuté rohy. Vduchu litovala, že musel padnout rukou některého zHarperů. Hned se však vzpamatovala. Uvědomila si, že bez lovecké asběratelské vášně podobných lidí by budoucí generace pravděpodobně nikdy nespatřily tento královský zjev.

Přešla do další haly, věnované slonům. Zůstala stát uprostřed sálu před obrovskými kly. Zapochybovala, že je mohlo nosit živé zvíře. Připadaly jí spíše jako sloupy zhelénského chrámu bohyně lovu Diany. Přečetla si katalogový lístek:

Kly slona afrického, Loxodonta africana, uloveného venklávě Lado vroce 1899 sirem Jonathanem Quenton-Harperem. Levý kel 130 kg. Pravý kel 135 kg. Délka delšího klu 3 m 40 cm. Obvod 70 cm. Největší pár klů, které kdy získal evropský lovec.

Vypínaly se do výše, kterou odhadovala na dvojnásobek vlastní výšky, abyly silnější než jejípas. Ještě cestou do Egyptského pavilonu si představovala, jak veliký asilný musel být tvor, který se jimi pyšnil.

Poté spočinula očima na postavě Ramsese II., stojícího ve středu místnosti. Cítila se malinká před téměř pětimetrovou sochou zleštěné červené žuly, zobrazující faraona jako boha Osirise. Na svalnatých nohou měl sandály aoděný byl pouze vkrátké suknici. Vlevé ruce třímal zbytky válečného luku, jehož ulomené konce byla jediná újma, kterou monument utrpěl během několika tisíciletí. Zbytek byl vperfektním stavu apodstavec dokonce nesl stopy po sochařově dlátu. Ramses II. držel vpravé ruce pečetidlo svyrytou královskou kartuší. Jeho hlavu zdobila dvojitá koruna království Horního aDolního Egypta. Kamenná tvář pod ní byla klidná anevyzpytatelná.

Royana poznala sochu okamžitě, její dvojče totiž vídala ve velké síni Káhirského muzea. Denně kolem ní procházela do své pracovny.

Cítila, že vní narůstá zlost. Tohle byl přece jeden zvelkých pokladů jejího Egypta, byl uloupený aodvezený zposvátného místa. Nepatřil sem, ale na břeh Nilu. Chvěla se pod náporem emocí apřistoupila blíž, aby si mohla přečíst hieroglyfický nápis na podstavci.

Uprostřed královské kartuše stálo domýšlivé varování: „Jsem božský Ramses, pán tisíců vozů. Střezte se mě, ó nepřátelé Egypta.“

Royana se polekala. To nečetla ona, ale nějaký tichý hluboký hlas těsně za ní. Neslyšela nikoho přicházet. Otočila se azjistila, že za jejími zády stojí muž.

Ruce měl hluboko vkapsách plandavé pletené vesty ana předloktí zavěšenou hůl. Seprané starší džíny zpola zakrývaly více než obnošené plyšové trepky smonogramem. Tuto nóbl ošuntělost si někteří Angličané pěstovali, aby mohli ukázat světu, jak málo jim záleží na vzhledu.

„Omlouvám se. Nechtěl jsem vás polekat.“ Lenivý omluvný úsměv odhalil nezvykle bílé, ikdyž trochu křivé zuby. Náhle se výraz jeho obličeje změnil. Poznal ji.

„Á, to jste vy.“ Měla se cítit polichocená, že ji poznal po tak kratičkém prchavém setkání, ale uráželo ji, co opět zahlédla vjeho očích. Přesto nedokázala odmítnou podávanou ruku. „Nick Quenton-Harper,“ představil se. „Avy musíte být bývalá studentka Percivala Dixona. Myslím, že jsem vás minulý čtvrtek zahlédl na honu. Pomáhala jste nahánět.“

Choval se přátelsky aotevřeně aRoyana cítila, že její počáteční nevole opadá. „Royana Al Simma. Myslím, že jste znal mého manžela Duraida Al Simmu.“

„Samozřejmě že ho znám. Ohromný kamarád. Strávili jsme spolu vpoušti spoustu času. Jeden znejlepších přátel. Jak se mu daří?“

„Zemřel.“ Nechtěla, aby odpověď vyzněla tak suše abezcitně, ale nic jiného ji vtu chvíli nenapadlo.

„To je mi hrozně líto. Nevěděl jsem otom. Kdy ajak se to stalo?“

„Docela nedávno. Před třemi týdny ho zavraždili.“

„Ó bože!“ zahlédla vjeho očích soucit avzpomněla si, že také trpí. „Mluvil jsem sním po telefonu, nejsou to ani čtyři měsíce. Byl to pořád stejně úžasný člověk. Už našli vraha?“

Zavrtěla hlavou arozhlédla se po hale, aby neviděl, že jí zvlhly oči. „Máte tady opravdu mimořádné skvosty.“

Okamžitě navázal na změněné téma hovoru. „Vděčím za ně hlavně dědečkovi. Sloužil ve štábu Evelyna Baringa. Početní nepřátelé mu dali přezdívku overbearing, tedy zpupný. Jako Brit vKáhiře během…“

Přerušila ho. „Slyšela jsem oněm. První hrabě zCromeru. Britský generální konzul vEgyptě vletech 1883 až 1907. Po celou tu dobu vládl mé zemi jako diktátor, vlastně početným nepřátelům, jak vy říkáte.“

Nicholas přivřel mírné oči. „Percival mě upozornil, že jste patřila kjeho nejlepším studentům, ale nevaroval mě před silným národnostním cítěním. Vím, že jste nepotřebovala, abych vám překládal ten nápis.“

„Můj otec sloužil ve štábu Gamála Abdala Násira,“ pravila tiše. „ANásir byl muž, který svrhl loutkového krále Farouka adefinitivně zlomil britskou nadvládu nad Egyptem. Už jako prezident znárodnil Suezský průplav anaplival tím Britům do tváře.“

„Ani vnejmenším,“ souhlasila. „Duraid měl ovás to nejlepší mínění.“

„Nemáte kolu?“ zeptala se.

„Tak ano?“