Copyright © 2020 by Linda Howington

and Linda Winstead Jones

Published by arrangement with Avon Books, an imprint

of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

Translation © Nikola Polzerová, 2022

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu AFTER SUNDOWN

vydaného v roce 2021 nakladatelstvím

Avon Books, an imprint of HarperCollins Publishers

přeložila Nikola Polzerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Zuzana Bürger

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2022

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-888-3

Velmi děkujeme Fran Troxlerové za to,

že nás provedla horou Cove Mountain

a poklidnými cestami městečka Wears Valley a že zodpověděla veškeré otázky ohledně tamního obyvatelstva.

Zná to tam jako své boty. Město může být na Troxlerovy patřičně hrdé. Děkujeme Vám za všechno, Fran a Davide, vytrhli jste nám trn z paty.

KAPITOLA 1

Ben Jernigan se s trhnutím probudil při prvním zapípání, ohlašujícím příchozí zprávu. Ještě ani od sebe pořádně neodlepil víčka, už se vztyčil do sedu a hleděl na blikající monitor počítače. Dlaní si promnul obličej, rozsvítil lampu a zašilhal na titěrné sdělení na svítící obrazovce. Ze rtů mu uklouzlo pár nadávek, a když zprávu rozklikl, zaklel z plných plic.

Pustil se do čtení a do deseti vteřin mu zazvonil mobil. Mrkl na hodiny vedle postele – 2:43 ráno. Jeho telefonní číslo mělo jen pár šťastlivců, a nikoho z nich, i kdyby se odvážil volat v tak nekřesťanskou hodinu, nemohl ignorovat.

„Jo?“ vyrazil ze sebe a snažil se vrčení povýšit k něčemu srozumitelnému. Drsný budíček mu vlil adrenalin do žil, svaly se mu napjaly, zrak zostřil a v hlavě divoce vířily myšlenky. Už víc než dva roky po něm nikdo nevystřelil, ale jeho nervový systém byl stále v pohotovosti.

„Čteš to?“ Hlas patřil Corymu Howlerovi, dlouholetému kamarádovi, se kterým se seznámil v armádě a který následně získal velmi pochybný flek u vlády, díky čemuž se k němu dostalo víc informací než k obyčejnému smrtelníkovi. Takové známosti byly k nezaplacení, ať už měly jakoukoliv pracovní pozici.

„Jo. Jak to vypadá?“

„Horší než Carrington.“

„Sakra,“ vydechl Ben. Carringtonova událost byla série silných výronů koronální hmoty (anglickou zkratkou CME), které v roce 1859 roztavily telegrafní systémy a na některých místech dokonce způsobily požár. V devatenáctém století představovaly telegrafy výkřik techniky, jenže dnešní moderní svět byl na technologiích zcela závislý. Podobná událost by proto měla nedozírné následky. Satelity by shořely, elektřina by na většině míst přestala fungovat, zničeným potrubním by odtekly zásoby benzínu a drahocenné potraviny by nemilosrdně ubývaly. Všední den by se změnil v peklo na zemi.

Ke slabým CME, které na systém neměly téměř žádný dopad, docházelo skoro každý druhý den, jenže tyhle neškodné sluneční bouřky nesahaly ani po kotníky tomu, k čemu se schylovalo nyní.

„Kdy k tomu má dojít?“

„Zhruba za třicet šest hodin. Za normálních okolností bychom měli víc času, jenže jedna z družic GOES je mimo provoz a nikdo se k tomu nechce přiznat. Špatné načasování,“ vysvětlil Cory otráveně. O blížící se katastrofě neměl nejmenších pochyb. „Je jich několik. Zatím jsme zaregistrovali čtyři. První z nich zasáhne Dálný východ asi za dvanáct hodin. Ty, které budou následovat, jsou bohužel mnohem větší, silnější a rychlejší. Blízký východ a Evropa to mají spočítané.“

Benovi neušlo proradné zatím. Počítali s více než čtyřmi bouřemi. Ta čtvrtá má udeřit na Atlantský oceán a případné lodě na moři zažijí pořádně divokou jízdu. A pak přijde na řadu Amerika, čímž se z té podělané bouře stane celosvětový problém. CME fungoval zhruba tak, že ten první ostatním zametl cestičku – kosmicky řečeno – a následné výrony tak mohly přidávat na intenzitě a rychlosti.

„Jaký máš plán?“ zeptal se Ben.

„Sbalím manželku a děcka a pošlu je na jih. Chci je dostat pryč z města, tak daleko, jak to jen půjde,“ odpověděl Howler. Ben cosi zamručel. Pobyt na jižní straně zvýší pravděpodobnost, že se jim podaří přežít dlouhé období zimy.

„A co ty?“

„Taky už se pomalu připravuju na odchod, ale ještě se tady zhruba dvanáct hodin zdržím. Pak si s Gen a dětmi někam zalezeme, zkusíme to přežít. Předpokládám, že bude trvat nejmíň rok, než rozvodná síť znovu naskočí.“

To sice nebyl příliš optimistický odhad, ale nejspíš nebyl daleko od pravdy. „Upozorní na to někdo?“ S tím příliš nepočítal, protože orgány státní správy se skládaly ze samých idiotů, kteří věřili tomu, že panika v ulicích je z nějakého důvodu horší než se postavit skutečnému problému. Na druhou stranu, vláda nebyla jedinou entitou, která o blížící se katastrofě věděla. Zpráva se mezi lidi dostane tak jako tak, ale bylo zapotřebí, aby k tomu došlo co nejdřív.

„Pracuje se na tom,“ řekl Howler. „Slyšel jsem, že nějaké prohlášení má vyjít hned ráno, ale podle mě se ho nedočkáme dřív než v odpoledních hodinách. Ani bych se nedivil, kdyby si ti kreténi mysleli, že jde o planý poplach, a počkali si, až ta věc převálcuje Japonsko. Víš přece, jak to chodí.“

To ano, bohužel. „Měj se zatím.“

„Dávej na sebe pozor, brácho.“

Ben ukončil hovor a začal se oblékat. Byl naprosto soběstačný, ale vždy bylo co zlepšovat. Mohl získat více informací, zajistit pro sebe větší bezpečí. V první řadě musel zabezpečit solární panely. Ham rádio bude na nějaký čas k ničemu, protože po bouři se atmosférický šum ocitne v troskách, ale až se atmosféra znovu usadí, musí zajistit, aby přístroj fungoval. Také musel dát pozor na generátor, napěchovat ho propanem a sehnat rezervní benzín do náklaďáku.

Samozřejmě se mu nepodaří nashromáždit dostatek benzínu, aby mu vystačil na celou dobu. Tato nepříznivá situace nebude na pár dní. Členové korporátů i vlády celé dekády strkali hlavy do písku. Tvářili se, že o nic nejde, že katastrofická solární bouře na Zemi přece udeřit nemůže, nebo alespoň ne během jejich volebního období. Jenže ti, co si na vysokých postech vyhřívali zadky právě teď, měli smůlu. Slunce bylo v ráži a chystalo se zaútočit silou, odpovídající tisícům nukleárních zbraní – žádný výbuch, jen obrovská zkáza.

Odborníci, kteří byli placeni za to, aby se podobnými scénáři zabývali a aby z nich vyvodili možné důsledky, předpověděli, že celosvětová úmrtnost dosáhne na konci roku až devadesáti procent. Ben to tak černě neviděl. Podle něj jsou lidé schopnější, než si myslí vláda.

Do rozbřesku stále zbývalo několik hodin a on toho pro tuto chvíli moc udělat nemohl. Na druhou stranu zpátky do postele se mu nechtělo. Přešel do kuchyně, uvařil si kávu a potom zkontroloval termální signatury na bezpečnostním systému, aby se přesvědčil, že se mu po zahradě, nebo dokonce na verandě, neprochází žádný medvěd. Setkání se šelmou nebylo ve východní části Tennessee ničím neobvyklým, a Ben ve většině případů nechal chlupáče jednoduše projít.

Systém zaznamenal mírný pohyb, šlo o ptáky a nejspíš jednoho mývala, ale nic většího. Popadl sprej na medvědy, nabitou pistoli a hrnek s kávou a usadil se na verandě, ze které měl výhled na celé údolí. To, že se medvěd zatím neukázal, neznamenalo, že ho svou návštěvu ještě nepoctí. Posadil se do houpacího křesla a nohama se opřel o dřevěné zábradlí. Usrkl horký nápoj a zadíval se na mihotající se světla městečka Wears Valley daleko pod ním.

Před dvěma lety ho sem dovlekl jeden kamarád z armády. Původně měl v plánu postavit si uprostřed hor malou chatku, ale když spatřil tohle místo, okamžitě se rozhodl. Dům byl větší, než potřeboval, ale svou lokací vysoko na hoře Cove Mountain představoval ideální volbu. Vedla sem velmi strmá příjezdová cesta, pro obyčejná auta téměř nesjízdná. Dokonce většina pickupů, alespoň těch s nízkým podvozkem, měla problém se na jeho pozemek dostat, protože Ben doprostřed vozovky umístil obrovský kámen, který měl sloužit jako další odrazující prostředek. Mohl přes cestu natáhnout řetěz, ale to by musel pokaždé vystoupit z auta a řetěz odemknout. Nakonec by si jen zbytečně komplikoval život, protože tolik lidí se nahoru zase neodvážilo.

Svůj čas nejraději trávil o samotě, úplně si vystačil. Mnoho let prožil ve válce, kdy musel jednat s byrokraty, kteří nerozeznali pravou ruku od levé, ale přesto činili životně důležitá rozhodnutí, která se Bena a jeho mužů přímo dotýkala. Měl toho po krk. Když se dostal ven, netoužil po ničem jiném, než aby ho všichni nechali na pokoji.

Byl neustále ve střehu. Disponoval prvotřídním bezpečnostním systémem, monitory, alarmy. Od ostatních lidí si držel odstup. Párkrát se stalo, že k němu dorazil nějaký otravný soused nebo turista – neviděl mezi nimi rozdíl, protože se sousedy se nevídal, jestli se tedy někdo, kdo bydlí kilometry daleko, dá vůbec za souseda považovat. Pohybový senzor Bena upozornil, jakmile nevítaný host vkročil na jeho pozemek. V takovém případě vyšel na verandu s brokovnicí hozenou přes rameno. Nikdy nemusel říct ani slovo, protože samotný pohled na naštvaného obra se zbraní v ruce stačil, aby se nepovolaná osoba rychle otočila a zmizela, odkud přišla.

Seděl na verandě obklopen tmou, nikde ani noha, a poslouchal cvrlikání nočních ptáků a šumění stromů – přesně z tohoto důvodu se do pohoří v Tennessee odstěhoval. Netrpěl posttraumatickou poruchou – netrápily ho noční můry ani děsivé vzpomínky. Průměrný cvokař by jistě namítl, že taková izolace odpovídá formě PTSD, ale to už je holt práce cvokařů – přijít s nějakou připitomělou diagnózou, aby si sami před sebou ospravedlnili vydělané peníze. Ben byl přesvědčený, že každý příčetný člověk, který by se potýkal s podobnými sračkami jako on, by reagoval stejně.

Ne snad, že by se s místními obyvateli nepoznal, nebo alespoň nevěděl jejich jména. V krajních případech s nimi dokonce musel stanout tváří v tvář. Lidé se s ním dávali do řeči, i když bylo zjevné, že on si povídat nechce. Tato krajina měla snad jedinou stinnou stránku, a to byli právě její obyvatelé – chtěli se družit. S každým ustavičně tlachali a on o to nestál. Jednou potkal starší manželský pár, který jej při první příležitosti pozval k sobě domů na večeři. Dostat se ze spárů těch starých lidí bylo skoro tak náročné, jako přežít přepadení ze zálohy. Byli neodbytní. Jenže Benovi se z návalu pohostinnosti kroutily prsty na nohou, měl chuť se skrčit a v ochraně si zakrýt hlavu.

Co se týče ženských, neexistovala žádná, která by ho aspoň vzdáleně přitahovala. To přece není pravda, ozvalo se jeho svědomí. Sela Gordonová, majitelka malé sámošky se smíšeným zbožím/benzínky, která se nacházela u hlavní silnice… ta ho zaujala. Hlavní přednost – byla tichá. Nebombardovala ho dotazy, ani se ho nesnažila vtáhnout do konverzace. Mohl s klidem vejít do obchodu a nerušeně si vybrat, co potřeboval, aniž by se cítil jako pod palbou. Možná byla stydlivá, protože ani s jinými zákazníky se příliš nevybavovala. To jí sloužilo ke cti, nemusel se bát, že se před ním v nejbližší době uvolní a zavalí ho přívalem otázek.

Byla hubená s tmavými vlasy a světle hnědýma očima. Prsa měla tak akorát, aby bylo vidět, že je ženská. Nenosila snubní prsten, vlastně žádné prsteny. Když mu nevěnovala pozornost, což bylo skoro po celou dobu jeho návštěvy, důkladně si ji prohlížel. Pokaždé si ale dával pozor, aby jej při tom nenachytala. Za poslední tři roky to byly jediné příležitosti, při kterých jeho penis projevil nějakou známku života.

S hlavou v oblacích se zadíval na osamělé auto jedoucí po silnici daleko pod ním. Kužely světla klouzaly zleva doprava. Tak jo, možná že mu vážně trochu přeskočilo. Ještě před pár lety by byl Selou Gordonovou úplně posedlý a udělal by všechno, aby u ní zabodoval. To, že si všiml chybějícího snubního prstýnku, mluvilo za vše. Jenže i kdyby se mu líbila sebevíc, zdrženlivý zájem nemohl překonat nesrovnatelně silnější touhu po samotě.

Obyvatelé údolí měli stále ještě půlnoc, nebo to tak alespoň vypadalo. Možná by se našlo pár jedinců, kteří nemohli zamhouřit oči a stejně jako on netrpělivě vyhlíželi východ slunce. Možná měl dokonce někdo z nich v počítači nainstalovaný poplašný bouřkový alarm, i když o tom dost pochyboval. Jejich životy se co nevidět drasticky změní. Jeho zas tolik ne. Až CME udeří, přestanou mu vyplácet odměny za psaní článků do vojenských magazínů, zato výsluhová penze pro vojáky se bude hromadit až do doby, než se vláda a banky vzpamatují a začnou znovu fungovat. Nejhorší bylo, že během té doby nebude za co platit – veškeré služby přestanou existovat. Nezbude mu nic jiného než se živit tím, co si sám uloví nebo vypěstuje. K tomu měl v zabezpečené skříňce pod domem schované zmražené jídlo zhruba na celý rok, konzervované potraviny a spoustu munice, aby všechno jídlo a majetek mohl jaksepatří ochránit.

Pokud mají hlavouni pravdu a přicházející pohromu přežije jen deset procent populace, Ben udělá všechno pro to, aby se mezi těch avizovaných deset procent dostal.

Přes týden se v krámku dveře netrhly. Obchod se smíšeným zbožím/benzínová pumpa Sely Gordonové se nacházel přímo u hlavní silnice 321, takže majitelka o zákazníky neměla nouzi. Sice nebyla v balíku, ale aspoň měla z čeho platit účty. Benzínové stojany stály před obchodem, uprostřed malého parkoviště. Uvnitř se rozprostíralo sedm řad regálů plných základního zboží. Nikoho by nenapadlo provádět zde velký nákup, ale když sousedům z údolí došly jedna dvě suroviny a nechtělo se jim jezdit do města, obchůdek byl první volbou. Teta Carol krámek nazývala Kolekce toaletního papíru a lančmítu. Na skladě však byly také brambůrky, sušenky, pár krabic cereálií, vybrané jídlo v konzervách a malá sekce základních potravin, jako jsou sůl, cukr a pepř. Jedna ulička byla věnovaná volně prodejným lékům, obvazům a produktům dámské hygieny. Chladicí box v zadní části místnosti byl až po strop plný plechovek s pivem, limonád a džusů. Dříve prodejna nabízela i mléko, ale příliš dobře se neprodávalo a jen zabíralo místo. Co se týče cen, nemohla Sela soupeřit s velkými obchodními řetězci, a u mléčných výrobků tak pomalu procházelo datum spotřeby. Teď už nabízela jen sáčky se sušeným mlékem a plechovky se sladkým kondenzovaným mlékem, které šly na odbyt hlavně v létě, když měli lidé chuť na domácí zmrzlinu.

Díky místním a turistům, kteří měli ubytování přímo ve Wears Valley, nebo místem projížděli do měst Pigeon Forge či Gatlinburg, se Selině obchodu vedlo docela dobře. Nemohla si sice dovolit soukromý tryskáč ani dovolenkovou chatu, ale měla co do pusy, a to stačilo.

Carol měla za to, že se Sela na obchod tolik upnula, protože představoval jakousi jistotu. A nejspíš se nemýlila.

Riskování, jak v osobním, tak profesním životě, bylo pro lidi, co holdovali adrenalinovým sportům. A Sela mezi ně rozhodně nepatřila.

U jednoho z čerpacích stojanů zastavilo velké šedé terénní vozidlo s vysokým podvozkem. Místní auta měla v malíku, a tohle nebylo výjimkou. Ben Jernigan nepatřil mezi stálé zákazníky, ale jednou za čas potřeboval doplnit benzín, a to pak k tomu někdy přihodil pivo a cereálie. Věděla, o koho jde, protože bylo nemožné si ho nevšimnout. Jak náklaďák, tak jeho majitel budili velký respekt – majitel o něco víc než náklaďák. Byl vysoký, měřil skoro dva metry a bavlněné tričko, které měl obvykle na sobě, se mu napínalo pod náporem svalů. Obří paže byly na několika místech zdobeny tetováním, ruce měl samý šrám a mozol. Působil nedbale, na tváři vždy minimálně dvoudenní porost. Téměř pokaždé měl na očích nasazené sluneční brýle, ale když vkročil do krámu, posunul si je na vršek hlavy. V zelených očí se odrážel chladný a odtažitý výraz, ostrý jako břitva. Sela se na své zákazníky obyčejně snažila být milá, i když nikdy nebyla společenský typ, ale před ním se nezmohla ani na sebemenší úsměv. Zůstala zticha, připadala si jako zajíc, doufající, že si ho děsivý vlk nevšimne.

Tetování se jí ošklivilo, ale jeho ruce si bez těch malůvek neuměla představit. Uvědomovala si, že se jeho zevnějškem zabývá víc, než je zdrávo.

Kdykoliv se před ní objevil, rozbušilo se jí srdce a uklidnilo se až několik minut po jeho odchodu. Vystrašený zajíc jak vyšitý.

Pozorovala, jak vyskočil z auta a zamířil k čerpacímu stojanu. Pak se ale zarazil a zadíval se přímo na ni. Sela rychle sklopila oči, i když pochybovala, že by ji přes skleněnou výlohu zahlédl. Nehodlala však riskovat, nechtěla, aby si myslel, že si ho prohlíží, přestože přesně to dělala. Slovem odvážná by ji nikdy nikdo necharakterizoval.

Nechal pumpu za zády a vyrazil k obchodu.

Selino srdce začalo přesně podle plánu tlouct jako splašené. Soustředila se na faktury položené na pultě, přestože se na něj toužila podívat. Která žena by se jí mohla divit? A ona sama se za ženu rozhodně považovala.

Ozval se dveřní zvonek a nově příchozí prošel beze slov kolem ní. Ráda by se jej zeptala, proč dnes nenatankoval, ale nakonec se k tomu samozřejmě neodhodlala. Až když byl v bezpečné vzdálenosti, osmělila se zvednout hlavu a letmo pohlédla na svalnatá záda, oděná v hnědém tričku. Také si nemohla nevšimnout, jak se mu v džínách rýsuje dokonale tvarovaná zadnice. Do tváří se jí nahrnula krev, proto se vrátila k fakturám a ze všech sil se snažila, aby jí tištěná slova začala dávat nějaký smysl.

Nemohla se soustředit, v hlavě jí lítala jedna myšlenka za druhou. Překvapilo ji, že cestou k regálům sebral nákupní košík. Nikdy toho nekupoval příliš, rozhodně ne tolik, aby se mu zboží nevešlo do obřích dlaní.

Kruci. Copak se jí sbíhaly sliny? Proboha! Byla v šoku. Pokud by snad toužila po nějakém chlapovi, což opravdu netoužila, Jernigan by byl poslední na seznamu. Samozřejmě byl pohledný a svalnatý. Znovu si jej změřila od hlavy až k patě. Ty paže, ten zadek… páni. Jenže celé jeho vzezření křičelo nebezpečí, nebezpečí, podobně jako ten upištěný robot ze starého televizního jinglu. Kdyby ji pozval na rande nebo s ní jen nezávazně flirtoval, zpanikařila by. Nebyla hloupá, věděla dobře, že je zcela mimo její ligu.

Jernigan se obvykle nákupem nezdržoval. Přesně věděl, kde co je, a bez zaváhání si vzal, co potřeboval. Dnes se však rozhlížel po všech policích, což bylo na jeho poměry minimálně podezřelé. Hm. Vydal se do jedné uličky, celou ji prošel a následně přešel do druhé. Nakonec s plným košíkem došel k pokladně, ale k placení se neměl – zboží vyložil a pokračoval v nákupu.

Toaletní papír. Aspirin. Polévky v konzervě. Borůvkové oplatky.

Po chvíli se vrátil s košíkem opět plným nejrůznějších surovin. Bez řečí nákup vyskládal na pult a přikývl. Na kratičký okamžik se jejich pohledy střetly, což stačilo k tomu, aby její žaludek udělal kotrmelec. Měl úchvatné oči, jako kdyby se na ni dívala divoká šelma. Dalo by se říct, že měl hezký pohled, přestože ztrhaný obličej nebyl hezký ani trochu. Jenže na tom nezáleželo, stačilo, že byl mužný a fascinující.

Podle očekávání uhnula pohledem jako první a mlčky začala skenovat jednu plechovku za druhou.

Měla něco říct, stačilo by obyčejné dobrý den. Bylo přece v jejím nejlepším zájmu, aby se u ní zákazníci cítili vítáni, obzvlášť když jí to tu patřilo.

„Bude to všechno?“ Na nic lepšího se nezmohla.

„Benzín za třicet dolarů.“

Běžně za benzín platil kartou přímo u stojanu a po zaplacení zase rychle odjel. Sela nevzrušeně přikývla a do počítače zadala požadovanou částku.

Zatímco věci skládala do tašek, vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku. Tašek bylo několik, a kdyby šlo o kohokoliv jiného, nabídla by pomocnou ruku. Ne snad, že by to sám neunesl, ale stejně by se nabídla. Vrátila mu drobné, on je strčil do přední kapsy, popadl nákup a otočil se k východu.

Když došel ke dveřím, s úlevou vydechla. Jak to, že je z něj tak na větvi? Proboha, snad není natolik povrchní, aby na ni měl jeho vzhled takový vliv.

Vtom se zastavil a Selu na zlomek vteřiny napadlo, že má problém otevřít dveře. Obešla pokladnu, vydala se k němu a řekla: „Pomůžu vám.“ Jernigan se otočil, odměřeně se na ni podíval a ona zůstala stát jako solný sloup.

„Měla by sis pro případ nouze odložit pár potravin. Kdyby náhodou.“

Pro případ nouze? Polekaně vyhlédla z okna a předpokládala, že spatří blížící se bouřku nebo něco podobného, venku však vládlo typické zářijové počasí. Nebe bylo azurově modré, hory zelené a teploty se stále držely vysoko. Meteorologická předpověď se ani slovem nezmínila o hurikánu, který by do údolí přihnal příval deště. Sněžit také nezačne dřív než za několik měsíců. Takže…?

„Do zpráv se to ještě nedostalo,“ pokračoval. Měl hluboký, zastřený hlas, jako kdyby ho dlouho nepoužíval a potřeboval si odkašlat. „Ale brzy se o tom všichni dozví. Možná za pár hodin, možná až zítra. Záleží na tom, jak se to těm nad námi bude hodit.“ Zatnul čelist a drobné svaly na krku se mu nepatrně napnuly. „Jenže jim se to nehodí nikdy, takže –“ pokrčil rameny.

Stále neměla nejmenší ponětí, o čem mluví. „Jaká zpráva? Jaký případ nouze?“ vyptávala se.

„Žene se na nás solární bouře. Říká se tomu CME.“

„Cože?“

„Výron koronální hmoty. Bouře bude mít obrovský dopad. Pokud půjde o takový masakr, jak se předpokládá, přestane fungovat veškerá rozvodná síť.“

„Na výpadky elektřiny jsme zvyklí.“ Bydleli v horách, s občasným přerušením proudu museli počítat, přestože jejich infrastruktura byla kvalitní.

Ve tváři se mu odrazila netrpělivost. Jako kdyby litoval, že s tím vůbec začínal. „Takový výpadek elektřiny bude pravděpodobně trvat měsíce, možná i rok.“

Trhla sebou. Tak v tomhle spočívá pověstná vada na kráse, tohle ale upřímně nečekala. Nepřiměřené pití alkoholu, rozhazování peněž, kouření trávy – to byly typické důvody, kvůli kterým odmítla i tu hrstku pozvání, kterých se jí dostalo. Se zastáncem konspiračních teorií se však ještě nesetkala. Sebehezčí zadek, svalnaté a potetované paže ani hezké oči nemohly podobné žvásty ospravedlnit.

„Vyber si tolik peněž, kolik jen půjde,“ pokračoval. Jeho neochota byla naprosto zjevná, jako kdyby ze sebe musel každé slovo násilím dolovat. „Udělej si zásoby základních potravin, zavařeného jídla, baterií.“ Evidentně překročil vlastní hranice, proto jen netrpělivě dodal: „Prostě si to vygoogluj.“

V tu chvíli se otevřely zadní dveře, do obchodu vešla teta Carol a oba vesele pozdravila. Jernigan jí věnoval chladný pohled, a jelikož dvě osoby na něj byly příliš, protlačil se ven a rychlými kroky spěchal k autu.

No, to tedy bylo velice zvláštní.

Carol vyhlédla z výlohy a sledovala, jak Jernigan uložil tašky s nákupem do kufru a začal tankovat. „Ach jo, já toho krasavce zmeškala. Neměla jsem se s vlasy tolik piplat.“ Ukázala prstem na své krátké na blond obarvené kudrny, které zdobil cukrově růžový pruh, a protočila modré oči. A pak se zplna hrdla zasmála. Carolin smích byl úžasný – rozpustilý a nakažlivý. Dávala do něj vše.

Sela si odkašlala. „Právě mi sdělil, že se na nás valí solární bouře, kvůli které můžeme být několik měsíců bez elektřiny.“ Z jejích rtů zněla informace stejně šíleně, jako když o ní mluvil on. A nikdy by ho nenazvala krasavcem, i když s popisem samozřejmě souhlasila. Pak by na ni totiž teta začala dorážet, ať ho pozve na rande, jak kdyby snad ona někdy nějakého chlapa někam pozvala.

Carol si odfrkla a ze skříně v zadní místnosti vytáhla smeták. Příležitostně v obchodě vypomáhala, a to zpravidla hned zrána, než se Olivia, její patnáctiletá vnučka, kterou vychovávala od pěti let, vrátila ze školy. Když začala zametat, hlasitě vzdychla. „Sakra. Proč jsou všichni pěkní chlapci úplní cvoci? Hned jak koupil tu starou chatrč na kopci, jsem měla tušit, že s ním není něco v pořádku. Kdo by chtěl žít na tak izolovaném místě? A ještě k tomu sám? Z jakého důvodu? Namontoval si tam solární panely, a někdo mi říkal, že má dokonce ham rádio.“ Věnovala Sele letmý pohled. „Nedívej se na mě tak. Nejsem žádná drbna, ale lidi toho mají hodně na srdci. A já mám uši.“

Sela si nebyla jistá, odkdy je vlastnictví ham rádia považováno za známku bláznovství, protože věděla přinejmenším o dvou dalších sousedech, kteří doma také jedno měli. Jernigana nikdy za blázna nepokládala, právě naopak. Působil na ni jako někdo, kdo měl v hlavě všechno dokonale srovnané.

Opřela se o pult a zamyslela se. Co když –? „Co když má pravdu?“ Ta myšlenka ji znepokojila natolik, že se ji skoro bála vyslovit. Okamžitě se jí zmocnila panika, protože si život bez elektřiny nedovedla představit.

Carol přestala zametat a opřela se o smeták. Byla tak hubená, že by se za něj mohla schovat. Znovu protočila oči a zaškaredila se. „Pořád mám někde nouzové natahovací rádio. Byla jsi ještě dítě, když se blížil rok 2000, takže jsi všeobecné hysterii možná nevěnovala pozornost, ale několik lidí se domnívalo, že nás čeká něco podobného. Obávali se, že se počítačům nepodaří přeskočit na nové tisíciletí a veškerá technika spadne. Banky zkolabují. Elektrárny se zavřou. Totální chaos! Pff.“ Znovu se pustila do úklidu. „Nic se nestalo. Nastřádala jsem tolik toaletního papíru, že mi vystačil na celý rok. A zůstalo mi špičkové rádio, které jsem v životě nepoužila.“

Možná měla Carol pravdu a vážně šlo jen o planý poplach.

Ale… co když ne? Byla by pošetilá, kdyby se řídila varováním od neznámého muže, a ono by nakonec k ničemu nedošlo, ale kdyby jej neuposlechla a jeho prognóza se ukázala jako pravdivá, pak by byla právoplatně pitomá.

Raději volila první možnost. Pošetilost ji přinejhorším dostane do trapné situace, ale pitomost by ji mohla stát život. A to se jí rozhodně nechtělo riskovat.

Popadla nákupní košík a začala ho plnit nejrůznějším zbožím. Nevyklidí všechny poličky, ani nezavře obchod, ale neuškodí, když si pár věcí odloží stranou. Takové, které bude tak jako tak dříve či později potřebovat.

Sela zrovna vybírala tuňák v konzervě a kuře v plechovce, když se Carol rozhodla zamést uličku s konzervovaným masem. Chvíli si neteř prohlížela a pak se ušklíbla. „Jestli se připravuješ na konec světa, nezapomeň k tomu přidat majonézu.“

„Nepřipravuju, jen si beru, co potřebuju. Pokud se nic nestane, tím líp. Můžu to zase všechno vrátit na místo.“

Procházela místností křížem krážem, ale nemohla se soustředit. Měla ráda věci pod kontrolou, najednou si však připadala ztracená. Přestože se vše kolem ní zdálo v pořádku, zaplavovalo ji zděšení. Nevěděla, co má dělat. Vehementně se snažila vzpomenout si, co jí Jernigan všechno poradil. Měla u sebe nějaké peníze, ale ne tolik, aby s nimi přečkala dlouhotrvající pohromu. Jenže k čemu by jí prachy v takovém případě vlastně byly? Ale řekl, aby si vybrala peníze, tak si vybere peníze. Pokud na ně avizovaná bouře skutečně udeří a elektřina přestane fungovat, ke svému bankovnímu účtu se nedostane a kreditní i debetní karty jí budou k ničemu.

„Dneska bereme jen hotovost,“ ozvala se tichým hlasem, který se ke Carol sotva dostal. „Zákazníkům řekni, že platební terminál je mimo provoz.“ Šeky tu nikdo neplatil už léta, takže s tím si lámat hlavu nemusela.

„A co čerpací stojany?“

Chvíli se nad tím zamyslela. Pokud měl Jernigan pravdu a ve zprávách zazní upozornění na hrozící kalamitu, turisté se budou chtít urychleně vrátit domů. Nebo si to alespoň myslela. Kdyby byla na dovolené, okamžitě by vyrazila na silnici. Turisté budou potřebovat pohonné látky. Každý je bude potřebovat. „Zatím je necháme tak.“ Nechtěla, aby zákazníci, kteří neměli dostatek peněz v hotovosti, uvízli na parkovišti nebo někde podél cesty. Šlo o obstojný kompromis, alespoň pro tuto chvíli. Všechno by se rázem změnilo, kdyby vláda skutečně podala výstražné prohlášení.

Když se zamyslela nad případnými důsledky, znovu jí možná situace přišla naprosto nereálná. Civilizace a kultura, tak jak ji znala, jak ji znal každý, by ve vteřině přestala existovat. Tohle bylo nad její síly. Na to se nešlo připravit.

Zamířila k regálům se sušenkami a Carol na ni zavolala: „Kdyby ti kdokoliv jiný řekl, ať se začneš připravovat na apokalypsu, poslechla bys ho? Nebo si děláš křeččí zásoby jen proto, že ti to doporučil náš Úžasňák?“

„Nevím,“ přiznala bezradně. „Nevím, jestli mu věřím. Ale… proč riskovat?“ Zhluboka se nadechla. „A nejde jen o mě, ale i o tebe a Olivii.“

Uvědomila si, že to ji děsilo nejvíce. Byly rodina a mnoho dalších příbuzných neměly. Věděla o pár sestřenicích a bratrancích, kteří žili bůhvíkde, a Olivia měla staršího bratra Joshuu, který sloužil v armádě, ale tady měly jenom jedna druhou. Kdyby se jim něco stalo jenom kvůli tomu, že se dostatečně nepřipravila, nikdy by si to neodpustila.

Za posledních deset let si toho všechny tři vytrpěly až dost. Oliviini rodiče – Carolina dcera a její manžel – zahynuli při nesmyslné bouračce. Selini rodiče odešli přirozenou smrtí – pomalá rakovina a rychlé aneurysma v rozmezí tří let. Carolin manžel zemřel před čtyřmi roky na infarkt, ani ne rok po Selině rozvodu.

Ztratila toho příliš. Udělá, co bude v jejích silách, aby ochránila rodinu, která jí ještě zbývá.

Jejich životy byly natolik propletené, že si to jinak ani neuměla představit. Bydlely od sebe a od krámku sotva pár kroků. Jejich domy vypadaly navenek velmi podobně, ale interiéry nemohly být odlišnější. Sela byla minimalistka, Carol měla zase zálibu v cetkách. A hlavně, Carolina domácnost nebyla na dobu bez elektřiny připravená. Kdysi se rozhodla, že nepotřebuje generátor, protože Sela už doma přece jeden má, a kdyby jednou došlo k výpadku proudu, jednoduše by s Olivií chvíli přečkaly u ní. Oba domy měly krb, i když u Carol se v něm už notný čas netopilo. To se nejspíš brzy změní.

Najednou si Sela uvědomila, že ani s veškerými zásobami, co měly na skladě, by si nevystačily. Rozhodně ne několik měsíců. A nešlo jen o Carol a Olivii. Co když za ní přijde soused a bude něco potřebovat? Rodina měla samozřejmě přednost, ale bylo by jí proti srsti kohokoliv odmítnout. Sakra. Zamračila se na ubohou hromádku nastřádaných potravin.

Tohle nestačilo ani v nejmenším.

Zhluboka se nadechla. „Ze všech lidí, které známe, komu bys v případě neštěstí svěřila svůj život?“

Ženy se na sebe upřeně zadívaly. Obě se snažily vybavit si všechny své přátele a známé, a automaticky je porovnávaly s otrlým, zasmušilým, svalnatým chlapem, jehož oči prozrazovaly, že viděly hrůzy, které si ony neuměly, nebo spíš nechtěly, ani představit.

„Našemu Hromotlukovi,“ odpověděla Carol neochotně. Stačila Jerniganovi vymyslet novou přezdívku.

Znovu si vyměnily významný pohled a pak Sela řekla: „Na chvíli to tady pohlídej. Pojedu do města.“

„Proč?“ chtěla vědět Carol.

„Potřebuju sehnat ještě nějaké věci. Zavolej do lékárny a nech si vystavit recept na všechny léky, které v tuhle chvíli bereš. Já ti je potom vyzvednu.“

„Ještě jsem nedobrala, co mám. Pojišťovna mi je –,“ spustila Carol, ale pak se zarazila. „Ach, zapomeň na pojišťovnu. Zaplatíme si je z vlastní kapsy, že? Myslíš, že nebudou mít v lékárně nic proti?“

„Neměli by, když nejde o narkotika. Zavolej jim a pak mi dej vědět.“ Sela zpod pokladny vytáhla kabelku, zamířila ke dveřím a v hlavě si dělala předběžný seznam povinností: vybrat z bankovního účtu peníze v hotovosti, v obchodě s potravinami nakoupit více zásob, zajít do lékárny, sehnat baterie, olej do petrolejové lampy – ten seznam nekončil. Ohromilo ji to. Jistě na něco zapomene, nesežene vše, co potřebuje, ale každé odškrtnutí položky zvyšovalo naději, že apokalypsu nakonec ve zdraví přežijí.

A možná Jerniganova předpověď nevyjde. Třeba je to vážně obyčejný cvok, nebo jen naivní a věří nesprávným lidem. Před očima se jí zjevila hora svalů. To ne, slovo naivní se k němu nehodilo ani v nejmenším. Nevypadal na chlápka, který by ostatním snadno důvěřoval.

Vždycky se našel někdo, kdo zarytě tvrdil, že následující úterý, následující rok nebo někdy jindy podle starověkého kalendáře nastane konec světa. Naštěstí byli se svou prognózou pokaždé vedle jak ta jedle.

Ale Jernigan takový nebyl. Nepůsobil na ni jako naiva ani jako magor. Sice ho vůbec neznala, ale zdálo se, že ze všech lidí, kteří jí přišli na mysl, to byl právě on, kdo toho věděl o dění za hranicemi Wears Valley nejvíc.

Jako kdyby se mu příčilo, že ji musel varovat. Ale nakonec to udělal a ona si lámala hlavu proč. Copak zprávu rozhlašoval každému na potkání?

„Kdy přijedeš?“ zeptala se Carol.

„Nevím, ale určitě dřív, než se Olivia vrátí ze školy. Máš to tady zatím na starosti.“

KAPITOLA 2

Sela stála v obchodě s potravinami a bezradně se rozhlížela kolem sebe. Neměla páru, co kromě polévky v konzervě a kvanta instantní kávy je potřeba pořídit, aby přežila dlouhou dobu bez přívodu elektřiny. O to víc ji znervózňovalo, že kromě ní nebyla v prodejně ani noha. Taková pohroma nešla ututlat dlouho, přestože zatím nedošlo k žádnému ohlášení. Sela očekávala, že jí brzy přijde esemeska nebo že informaci zaslechne v rádiovém vysílání, nebo dokonce začnou houkat městské sirény. Každopádně ať už se schyluje k čemukoliv – jestli se tedy k něčemu schyluje – většina lidí o tom zatím neměla nejmenší potuchy.

Vydala se k sekci s ovocem a zeleninou, přestože nemělo cenu kupovat nic netrvanlivého. Ale když prošla kolem banánů, vybrala si jeden celý trs. S děvčaty je spořádají během pár dní a, sakra, jestli má Jernigan pravdu, budou se muset se sladkým ovocem na nějaký čas rozloučit. A také by měla vzít pomeranče – potřebují dostatek vitamínu C.

Musí jít o planý poplach. Modlila se, aby to tak bylo a k ničemu zlému nedošlo. Když projížděla další uličkou, pomyslela si, že tohle nemá zapotřebí. Otočila se s nákupním vozíkem kolem své osy a zamířila zpátky k čerstvému ovoci, aby banány a pomeranče vrátila na místo. Nemohla tu vozík jen tak nechat, nechtěla nikomu přidělávat práci. Pak se jí však před očima zjevil Jerniganův ponurý obličej, načež se jí srdce divoce rozbušilo a ona se rozhodla v nákupu pokračovat. No co, tak bude mít doma roční zásobu kuřete v plechovce.

Bůhvíproč působil důvěryhodně. Ruku do ohně by za něj ale nedala, věřila mu tak na šedesát procent.

Co si má člověk koupit, když se na něj valí apokalypsa?

Čokoládu?

Dojela na konec uličky a ve vozíku stále neměla nic jiného než ty dva druhy ovoce. Vytáhla z kapsy mobil a vyhledala nezbytnosti pro přežití. Vyskočil na ni nespočet survivalistických stránek, a když klikla na první z nich, zobrazil se dlouhý seznam speciálních předmětů, které v samoobsluze v žádném případě nenajde. Druhá stránka byla daleko praktičtější.

Chlórový čistič, zápalky, voda, svíčky… Tak jo, to by šlo, tohle nebyly žádné výstřednosti. Některé položky spadaly výhradně pod kempové vybavení, které v potravinách nesežene, ale většina tipů přišla vhod. Mohla by se zastavit v prodejně s outdoorovým zbožím, jenže po cestě žádnou neměla, navíc… nakupovala přece jen tak pro jistotu.

Připrav se na nejhorší a doufej v nejlepší. V tomto případě – nedoufej v nic.

Hodila do vozíku několik rolí toaletního papíru a různé druhy zavařeného masa – lančmít, losos, kuřecí, hovězí. Čtyři velké sklenice arašídového másla by jim dlouho nevydržely, proto jich vzala rovnou šest. V rychlosti se zastavila v oddělení s dámskou hygienou a potom na hromadu přidala nejrůznější zdravotnické potřeby – aspirin, dezinfekční gel, obvazy, vazelínu. Popadla cokoliv, co se zdálo být užitečné. Stejně musela počkat, než jí Carol pošle lékařské recepty, proto jezdila uličkami sem a tam, a přihodila fixační náplast a obinadlo. Ještě jedno balení fixační náplasti, ještě jedno obinadlo. Nakonec měla ve vozíku od každého tři kusy.

Když byly léky na předpis konečně připravené k vyzvednutí, vozík měla naložený po okraj. Změřila si haldu nastřádané koupě a ztěžka vydechla. Byly to pouze věci, které používaly i za normálních okolností, takže neměla ze své nákupní horečky až takové výčitky. Alespoň malinko zvýšila šance na přežití. Vystačí jim zásoby několik měsíců? Ne. Byla na tom lépe než před hodinou? Rozhodně.

Podle internetových stránek si měla opatřit vodní filtrační systém, aby měla vždy k dispozici pitnou vodu, dále semínka, aby si příští léto mohla vypěstovat vlastní plodiny, a spoustu mraženého jídla. To se jí nepodařilo.

Jernigan byl jistě úspěšnější.

U pokladny platila kreditní kartou. Za nákup sice tolik neutratila, ale hotovost si chtěla šetřit.

Budou jí bankovky vůbec k něčemu, až vypnou elektřinu? Možná. Dokud lidé v zelených papírkách uvidí nějakou hodnotu, bude je používat. Může s nimi obstarat věci, kterých budou mít nedostatek. Dále ji čekala návštěva banky. Z osobního i obchodního účtu vybrala značnou sumu, a pokud se nic nestane, za pár dní ji vloží nazpátek.

Připadala si jako splašená veverka. Lítala z místa na místo a vyřizovala jednu záležitost za druhou.

Krátce po obědě zcela vyčerpaná vyrazila na zpáteční cestu do krámku. Vtom ji přepadla další vlna pochybností. Pokud si z ní Jernigan udělal legraci… Sakra, možná se stal terčem vtipálků on sám… stejně bude pořádně vytočená. Možná mu pěkně od plic řekne, co si o něm myslí. I když to vůbec není její styl.

Jenže když k pohromě dojde, bude naštvaná tak jako tak. Odborníci, co mají podobné věci na starost, o blížícím se problému určitě vědí dlouho dopředu, ale přesto neučinili žádná preventivní opatření. Ano, bude vytočená doběla, ale zároveň vděčná, že dostala šanci se alespoň trochu připravit. Jinak by na tom byla stejně bídně jako všichni ostatní. Když vjížděla do údolí, zadívala se nahoru k hoře Cove Mountain a špitla: „Díky… Nejspíš.“

Při pohledu na obrovskou hromadu zboží Carol protočila oči, ale přiložila ruku k dílu a začala věci rovnat na stůl. „Myslíš, že máš dostatek lančmítu?“ utahovala si z neteře, když z obdélníkových plechovek skládala šikmou věž.

„Já ti to připomenu, až k bouři opravdu dojde a ty nebudeš mít co jíst. Kromě toho jsem nakoupila potraviny, které u nás můžeme vždycky prodat.“ Obě věděly, že když dojde k pohromě, majetek si navzájem rozdělí, protože takhle se to v rodině dělá. Pokud Sela měla lančmít, měla ho i Carol.

Zásoby roztřídily, přidaly k nim vybrané položky z regálů a Carol všechno odnesla do auta a odvezla domů. Zákazníci se courali jeden za druhým, nikdo z nich však nevypal ustaraně, ani se nezmínil o hrozícím kolapsu. Když se Carol vrátila, odešla do kanceláře a pustila si televizi. Sela zatím zabíjela čas uklízením a rovnáním zboží. Staromódní hodiny ve tvaru kočky, které Sela odmítla vyhodit, protože se jí líbil houpající se ocas, právě odbily jednu odpoledne. Ať už byl vydáním výstrahy pověřen kdokoliv, už by to určitě udělal.

Pochybnosti rostly s každou vteřinou a Sela si začala připadat jako naivní hlupák. Touhle dobou by o tom už věděl celý svět. Astronomové by o tom věděli, stejně tak i členové úřadu pro oceán a atmosféru, a jistě by se s informací podělili na svých webových stránkách. V tom případě by Twitter a ostatní sociální sítě pomalu kolabovaly pod náporem příspěvků… Kdyby tedy bylo o čem informovat. Kdyby, kdyby, kdyby! Možná by si měla projít aktuality a zkontrolovat, zda –

V ten okamžik byl krámek liduprázdný, a zrovna když se natahovala pro mobil, vydal pronikavý zvuk – alarm ohlašující příchod silné bouřky. Polekaně vyskočila a automaticky vyhlédla z výlohy, stejně jako když ji o nebezpečí prvně informoval Jernigan. Nebe však stále bylo bez mráčku.

Napadaly ji různé možnosti. Třeba aplikace upozorňovala na ztracené dítě v okolí, nebo šlo jen o každoměsíční zkoušku. Mohlo jít o cokoliv, jenže ona věděla s jistotou, co alarm spustilo. Z kanceláře, kde Carol sledovala televizi, se ozval stejně protivný zvuk, a jí se hrůzou naježily chlupy.

Konečně mobil vytáhla ze stolu a bylo to tam. Upozornění, kterému ani jedna nevěřily, ale zároveň ho s hrůzou očekávaly. Sela tušila, že Carol právě čte to samé: POZOR. PŘEDPOVĚĎ GEOMAGNETICKÉ BOUŘE K-INDEX 9 ZÍTRA V 15 HODIN. PŘIPRAVTE SE NA DLOUHODOBÝ VÝPADEK ELEKTŘINY A KOMUNIKACE.

A pak přišla další zpráva: TOTO NENÍ ZKOUŠKA. OPAKUJI, TOTO NENÍ ZKOUŠKA.

Carol přišla do prodejny, v dlani svírala mobil, oči vyvalené. „Sakra,“ zašeptala.

Sela měla najednou sucho v puse, nemohla polknout. Opřela se o pokladnu. „To teda jo.“

„Beru zpátky, co jsem řekla o tom lančmítu.“

Dvacet čtyři hodin. Na přípravu měli necelých dvacet čtyři hodin. To znamená, že Jernigan trefil i správné načasování. Proboha. Co asi tak mohli za den stihnout, aby přečkali dlouhodobý výpadek elektřiny? Na něco takového potřebovali měsíce.

„Ještěže jsi toho Jernigana poslechla,“ připustila Carol. Oči jí těkaly ze strany na stranu, ve tváři bílá jak stěna. „Krucinál. Ale – pořád se můžou mýlit, nebo ne? Jako když předpovídali tu velkou vichřici nebo ledovou bouři, ke kterým nikdy nedošlo. Třeba budeme mít štěstí a kulka se nám vyhne, takhle to přece rosničky v televizi vždycky říkají, nebo ne?“

„Pochybuju, že geomagnetická bouře vykazuje stejné známky jako pozemské počasí, které se v jednom kuse mění.“ Přála si, aby teta měla pravdu, ale svůj ani Carolin a Oliviin život by na to nesázela. Sevřel se jí žaludek. Byla ve stresu, zaplavil ji adrenalin a primitivní instinkt přežití převzal kontrolu. Díkybohu, že se nenechala zlomit pochybnostmi a vyrazila do banky a do obchodu, než se všude nahrnou davy lidí. „Přemýšlej! Co ještě potřebujeme zařídit?“

Carol nechápala. „Myslela jsem, že už jsme připravené.“

„Jsme jen o krok před ostatními. Máme jídlo. Ale na zimu potřebujeme dřevo, abychom měly čím topit, a také olej do lamp! Chtěla jsem ho vzít, ale úplně jsem na něj zapomněla. Sehnala jsem nějaké svíčky a baterie. Pokud situace potrvá déle než rok –“

„Rok?!“ vyjekla Carol. „Nemyslíš si, že – to přece není možné, nebo snad jo?“

„Já nevím. Podle mě situaci nemůže nikdo dopředu odhadnout.“ Možná až na Bena Jernigana, který měl ze všech lidí, které znala, zaručeně nejlepší přehled. „Říkal, že máme počítat s měsíci, možná dokonce rokem.“ Nebylo třeba specifikovat, o kom mluví.

Carol se zhluboka nadechla, v hlavě si přehrávala všechny možné scénáře. „Potom budeme potřebovat náboje. A whisky.“

„Náboje?“ Sela na tetu vytřeštila oči, ale nikterak ji nezpochybňovala. Představa, že se neobejdou bez munice, ji děsila. Moderní společnost byla závislá na elektřině. Když měl člověk hlad, jednoduše zašel do sámošky a vybral si, na co měl chuť. Jenže nyní budou nuceni naučit se zvykům svých předků a večeři si sami ulovit. Sela o téhle disciplíně nic nevěděla, a jen když na to pomyslela, udělalo se jí špatně od žaludku. Obě ženy vlastnily malorážkovou pušku – Sela bydlela sama a Carol měla na starosti vnučku. Sela ze zbraně však vystřelila jen párkrát a věděla s určitostí, že by v životě žádné zvíře ulovit nedokázala.

Točila se jí hlava a v uších jí zvonilo. Uvědomila si, že odpovědnost za Carol a Olivii padá na ni, a žilami jí projel další příval adrenalinu. Kruci. Až se jim situace vymkne z rukou, budou na ni obě spoléhat. Carol měla přes šedesát let, a přestože se těšila dobrému zdraví, nebyla ani zdaleka v tak dobré kondici jako kdysi. Olivia před několika měsíci oslavila patnácté narozeniny a to samo o sobě stačilo.

Sela se rozhlédla po regálech, prohlédla si vystavené zboží a k tomu se snažila vybavit si, co je schované ve skladu. Na to konto si v duchu vytvářela soupis. Zkusila vypočítat, co budou potřebovat a v jakém množství. Ať si však hlavu lámala sebevíc, nedokázala si představit, co všechno způsobí rok bez elektřiny, ani jak by se k něčemu podobnému měla postavit.

Aktuálně ji trápilo dilema, zda nechat obchod otevřený a pustit sousedy, ať si nakoupí potřebné zásoby, nebo zavřít a dát přednost rodině. Nabídka zboží byla omezená a představovala pouze základní potraviny, plus nějaké sladkosti. Ani nemrkne a regály budou prázdné. A zbude jí jenom to, co si dopoledne stačila odložit.

Bez dlouhého přemýšlení se rozhodla, že se musí soustředit na své nejbližší – ať si o ní lidé myslí, co chtějí. Rodina stojí vždy na první místě.

Potřebovala si sestavit plán. Jakýkoliv plán bude lepší než žádný.

Schovala mobil do zadní kapsy kalhot a obešla pokladnu. „Olivia tu bude každou chvíli,“ obrátila se ke Carol. Když školačka přijela ze školy, obvykle se poflakovala po obchodě, nabídla si limonádu a k tomu sladkou tyčinku nebo brambůrky. V případě, že měly štěstí, pochlubila se jim, jak se jí ve škole dařilo. Než vyrazila domů, strávila většinu odpoledne v kanceláři a vyměňovala si s kamarádkami zprávy. „Chci, abyste do auta naložily, co unesete, a jely domů. Až tam dorazíte, nasyp prosím do chladicího boxu všechen led a zapni výrobník ledu, ať začne dělat další.“

„Na co led?“

„Abychom rychle se kazící potraviny udržely co nejdéle čerstvé.“ Nějaké množství se rozteče, ale čím více ledových kostek do chladicího boxu přidají, tím lépe.

„Máš přece generátor.“

„Ten využijeme lépe, až teploty klesnou pod nulu.“ Sela měla přenosný generátor, dostatečně silný na to, aby během zimy vyhřál malou místnost. Bohužel však nebyl schopný vytopit celý dům. A bez paliva nebude generátor fungovat vůbec. Ať se na situaci dívala z jakéhokoliv úhlu, obávala se, že nemají dostatek ničeho.

Carol se na pár minut odmlčela a bez hnutí zírala do dálky. Stejně jako předtím neteři se jí před očima odvíjely všechny děsivé možnosti.

Výlohou sledovaly auto ženoucí se po hlavní silnici, zbyla z něj jen šmouha mířící z města. Doteď tady vládl klid. Za celý den projela jen hrstka aut a žádné z nich nepřekročilo povolenou rychlost. Vystrašil řidiče vyhlášený nouzový stav? Mezi lidmi se to už určitě rozkřiklo. Jistě o tom informovala televize i celostátní meteorologická služba a stejně tak rádio, pokud jej v dnešní době ještě někdo poslouchal.

Samozřejmě. V prostředí Velkých kouřových hor se to turisty jen hemžilo a každý z nich chtěl odjet domů. Pronajatá chatka jim neposkytovala bezpečné útočiště na déle než pár dní.

A pokud na ně doma čekali příbuzní, chtěli být s nimi. Rodina je zkrátka rodina.

SUV s rodiči na předních sedadlech a dvěma dětmi vzadu se vřítilo na parkoviště, načež auto se skřípěním zastavilo u jedné z čerpacích pump. Řidič vyskočil ven, přiložil k terminálu platební kartu a v rychlosti natankoval benzín za deset dolarů. Potom znovu nasedl do auta a rodina odjela.

„Odpoj ty stojany,“ poradila jí Carol, ale Sela ji předběhla.

Sebrala několik sáčků, vyšla ven k čerpadlům a zakryla jimi tankovací pistole, což byl univerzální signál, že pohonné látky momentálně nejsou k mání. Už tak měla benzínu pomálu, a pokud si nedá pozor, rychle o něj přijde. Jakmile přestane fungovat elektřina, bude muset palivo z nádrže pumpovat ručně. Nebude to snadné, ale zvládne to.

Připomněla si, že musí v první řadě zaopatřit tetu a sestřenici, o to šlo především. Na přátelích a sousedech jí samozřejmě také zaleželo, na suchu by je nenechala. Zhruba polovina generátorů v údolí jela na benzín. Existovaly generátory poháněné propanem, ale nevěděla o nikom, kdo by takový vlastnil. Dokud má možnost, musí na internetu vyhledat, jak benzín z nádrže dostat.

Jernigan by věděl.

Tuto myšlenku pustila hned z hlavy. I kdyby snad byl ochotný, chtěla si informaci zjistit sama. Nejraději se totiž spoléhala jen sama na sebe. Tuto lekci jí uštědřil bývalý manžel, když od ní odešel. Naučila se být soběstačná, na nikoho se nespoléhala, a tím pádem ji nikdo nemohl zklamat. Dařilo se jí dobře.

O patnáct minut později zastavil před krámkem autobus, a než cestující stihli vystoupit, utvořila se za autobusem kolona aut. Jeden z řidičů chtěl zastavené vozidlo předjet, vybočil do protisměru, ale nakonec si to rozmyslel a vrátil se na původní místo. Dveře autobusu se otevřely a Olivia po schůdcích vytančila ven. Patnáctiletá dívka, vysoká a hubená s vlnitými světle hnědými vlasy, které zdědila po zesnulém otci. Krásná, jak jen mladá dívka může být. Je smyslem Carolina života a velmi důležitou součástí Selina.

Olivia vletěla do krámku s očima navrch hlavy. „Slyšely jste o tom? Všichni učitelé z toho dostali amok. Teda někteří z nich.“ Její mobil ohlásil příchozí zprávu a ona k němu sklopila oči. „Jak se to jmenuje? Koronal… něco takového.“ Usmála se na displej a svižnými pohyby palců na zprávu odepsala.

„Výron koronální hmoty,“ vysvětlila Sela.

„Pan Hendricks říkal, že je to solární bouře.“ Přešla k lednici a vytáhla plechovku Dr. Peppera. Pak se rozhlédla po obchodě a prostřední uličkou se vrátila k pokladně. „Hele! Kde jsou všechny brambůrky?“

„Uklizené,“ odsekla Sela s pohledem na silnici. Doprava tou dobou viditelně zhoustla. Většina aut dodržovala předepsanou rychlost, ale některá z nich uháněla jako o závod. Učinila rychlé rozhodnutí – sebrala klíče z háčku, došla ke dveřím, zamkla a cedulku s nápisem Otevřeno otočila na druhou stranu. Proč by měla ztrácet čas tady a nechat Carol, aby se o všechno starala sama? To nedávalo smysl. Musela zprovoznit vlastní výrobník ledu a naplnit zmrzlými kostkami další chladicí box.

„Proč zavíráš tak brzy?“ divila se Olivia. „Jsi nemocná?“

„Máme méně než dvacet čtyři hodin, abychom se na CME připravily.“

Olivia byla zmatená. „Jak připravily?“

Carol se do konverzace rázně vložila. „Může se stát, že budeme měsíce bez elektřiny. Musíme přijít na způsob, jak si uvařit jídlo a jak si zatopit, v případě, že se situaci nepodaří do zimy vyřešit.“

Olivia se ani nehnula, jen vykulila oči a snažila se vstřebat nemyslitelné. „To myslíš vážně? Měsíce? Budou fungovat mobily?“

„Pochybuju,“ zklamala ji Carol. „S jistotu nevíme nic. Zítra odpoledne budeme moudřejší. Musíme se připravit na všechny eventuality. Mimochodem brambůrky jsem už odvezla domů, ale nedělej si iluze. Sáčky zůstanou zavřené, dokud nespořádáme všechny čerstvé a zmražené potraviny. Zbyla mi jedna kapusta, kterou musím zpracovat, než se zkazí, a několik rajčat. Nemůžeme si dovolit cokoliv vyhazovat. V tuto chvíli rozhodně ne.“

„Třeba se mýlí,“ ozvala se Olivia s nadějí v hlase. „Může jít o planý poplach, no ne? Ten výron bůhvíčeho…“

„CME,“ opravila ji Sela. „Říkejme tomu prostě CME.“

„Jo, tohle,“ přikývla Olivia. „Možná si to špatně spočítali.“

„Možná,“ přikývla Sela a pustila tetu s náctiletou dívkou zadními dveřmi ven. Všechny tři byly obtěžkány taškami, které Sela s Carol odpoledne naplnily zbožím. „Ale spíš ne.“

Olivia si několik tašek hodila přes rameno a bez přestání zírala do mobilu. Jako by k té zatracené věci byla přilepená. Copak jí pořád ještě nedošlo, v jak vážné situaci se ocitly?

„Než na nás CME udeří, měly bychom odpojit veškeré přístroje,“ četla Olivia z displeje. „To tvrdí nějaký chlápek z NASA. Jinak se zničí vlivem proudového nárazu, nebo co.“

Dívka na mobilu hledala užitečné informace. Sela si s úlevou oddechla a poručila si, aby si na ní nahromaděnu úzkost nevybíjela. Musela se hodit do klidu, Carol s Olivií ji potřebovaly.

Budou v pořádku. Jinou možnost si nepřipouštěla.

KAPITOLA 3

Carol s Olivií obývaly malý dvoupatrový dům se žlutou omítkou a přilehlou garáží. Nacházel se uprostřed nevelké čtvrti, kolem které vedla úzká silnice, z níž ústily tři vedlejší cesty. Na půlakrovém dvorku rostly mohutné smrky a okrasné křoví. Za domem měla Carol zeleninovou zahrádku, kterou každé léto s láskou opečovávala, v tuto roční dobu však bylo po úrodě a rostlinky neradostně vadly.

Bydleli uprostřed nádherné přírody a blížící se katastrofa zněla jako báchorka, kterou si staří usedlíci vyprávěli, aby si krátili čas.

Ženy vstoupily do chladné kuchyně, a než se usadily kolem jídelního stolu, Carol na něj postavila tři sklenice, přidala do nich led a z lednice vyndala karafu s čajem.

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3