Copyright © Beth Miller, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Tereza Dubenská, 2022

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu
THE woman who came back to life

vydaného v roce 2020 nakladatelstvím Bookouture,

přeložila Tereza Dubenská

Redakční úprava Helena Škodová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2022, shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-899-9

Věnováno Liz, Jacqovi
a kouzlu života

Prolog

Naposledy jsem se s tátou setkala před osmadvaceti lety, v roce 1990. Vlastně to není docela pravda. Přesněji řečeno, v roce 1990 jsem se s ním málem setkala.

Vzala jsem si v salonu den volna, nastoupila do vlaku do Londýna, přestoupila na courák směřující k pobřeží a dalším dorazila do Rye. Tehdy jsem ho neviděla skoro osm let. Měla jsem v úmyslu mu ukázat dopis, který mi poslal, a donutit ho, aby se podíval na svá vlastní slova:

Drahá Pearl, nejezdi prosím, nehodí se to. Francis.

Žádné „táta“. Francis.

Když se ohlédnu zpět, nejde mi na mysl, jak jsem dokázala sebrat kuráž a dojet až k němu domů. Na někoho, kdo nesnáší hádky a nepříjemné situace, jsem se zachovala nezvykle odvážně. Kdybych o tom někdy vyprávěla doktoru Haywoodovi, určitě by to nějak učeně vysvětlil.

V místním obchodě jsem si koupila mapu a vyrazila napříč městečkem Rye. Jeho centrum bylo malebné, s dlážděnými uličkami a hrázděnými domy, a všude, kam se člověk podíval, se nacházely čajovny, ze kterých proudily davy turistů. Na cestu jsem vyrazila sebevědomě, ale jakmile jsem prošla kolem obchůdků a vkročila na předměstí, cítila jsem, jak oprávněný hněv, který mě sem přivedl, pomalu vyprchává. Půvabné uličky ustoupily tuctovým obytným čtvrtím, a jak jsem se blížila k ulici, ve které bydlel táta, stával se můj krok pomalejším a roztřesenějším. Konečně jsem dorazila do Pendlebury Avenue, a dokonce až k jeho domu. Jenže to už mě veškerá kuráž opustila a já nedokázala přistoupit k domovním dveřím a zaklepat. Srdce mi v hrudi divoce bušilo a čím dál hůř se mi dýchalo. Na zesláblých nohou jsem se už nedokázala udržet, a tak jsem se posadila na obrubník a lapala po dechu.

Kolem prošlo několik lidí, ale já se styděla požádat o pomoc. Jeden mladík s čírem, piercingem v nose a přibližně v mém věku – bylo mu něco přes dvacet – si ke mně dřepl, rychle mě vyzpovídal a pak mi jemně sdělil, že mám panický záchvat. Byla to moje první ataka, takže jsem netušila, že ji vždycky doprovází pocit, jako byste měli každou chvíli umřít. Oznámila jsem mu, že se mýlí a že mám infarkt. Dotáhl mě do místního špitálu. Než jsme se ale dostali na urgent, udělalo se mi samozřejmě dobře. Sestřička mi přesto poradila, abych se nechala vyšetřit. Ten klučina – jeho jméno si nemůžu vybavit – se mnou čekal a vyprávěl mi o panických záchvatech, které zažil ve škole. Jakmile mě propustili s tím, že jsem zdravotně v pořádku, hodil mě na nádraží. Poděkovala jsem mu a my se rozloučili. Byl to cizí člověk, a přesto tak laskavý.

Přešla mě chuť se k tátovu domu vracet. Panický záchvat jsem vzala jako neklamné znamení, že byla chyba se o to pokoušet, a tak jsem vyrazila na vleklou cestu zpátky přes celou Anglii. Přestala jsem tátovi psát a nakonec – když uběhlo mnoho náročných let, během kterých jsem truchlila po otci, jehož jsem kdysi milovala – jsem na něj víceméně přestala i myslet.

1. kapitola

Pearl

Procházela jsem lesem a poslouchala ptačí cvrlikání. Mému uchu zněli francouzští ptáci jinak než ti britští. Když jsem zaslechla zpěv, který by mohl vydávat drozd, zastavila jsem se a přiložila si k očím svůj triedr. Na nos mi dosedla jeho tíha, kterou jsem tak dobře znala.

Sotvaže jsem zaklonila hlavu, začal mi v tašce vyzvánět telefon, který tím narušil lesní klid. Byl to neznámý zvuk: zvonil jen zřídkakdy a já nedostávala miliony nekonečných upozornění, které sužovaly osoby s chytrými telefony. Nikdy jsem neměla potřebu nosit v kapse internet.

Otevřela jsem svůj pravěký vyklápěcí telefon, ale jakmile jsem uviděla jméno na displeji, málem jsem ho znovu zaklapla. S bratrem jsem nemluvila víc než rok, možná dva. Jen tu a tam jsme si poslali mail. Došlo mi, že k tomu, aby volal, musí mít pádný důvod, a že se zřejmě nebude jednat o dobrou zprávu.

„Ahoj Gregu,“ pozdravila jsem a tichou ozvěnou se ke mně vrátilo „Ahoj Gregu“. Nerada jsem telefonovala mobilem. Vzpomněla jsem si na šedivou pevnou linku z dětství, na to, jak mi táta předával sluchátko, když se mnou chtěla poklábosit kamarádka, a na krásně čistý zvuk našich hovorů.

„Pearl. Díky bohu. Bál jsem se, že to nezvedneš.“ Gregův nakřáplý hlas i jeho ozvěna mě vtáhly zpátky do mládí. „Nevolám nevhod? Můžeme si promluvit?“

Najde se někdy vhodná chvíle, abychom si promluvili? „Jo, jistě… Děje se něco?“

„Bohužel. Mrzí mě to, Pearl. Jde o tátu. Je v nemocnici.“

Po zádech mi přejel mráz.

„Jak to víš?“

„Spojila se se mnou zdravotní sestra.“ Zaváhal, ale jelikož zřejmě očekával moji další otázku, dodal: „Táta ji o to asi požádal.“

„Vážně? Proč?“ Táta se s námi nestýkal už přes třicet let. Vykročila jsem, s telefonem pevně přitisknutým k uchu. „Kde sebral tvoje číslo? Moje určitě neměl.“

„Netuším. Záleží na tom? Sestřička povídala, že je na tom zle a že mu zbývá den, maximálně dva.“

„Říkala, co mu je?“

„Prý něco se srdcem.“

Dobrá ironie. Už roky jsem chovala podezření, že žádné srdce nemá.

„Každopádně,“ pokračoval Greg, „chtěl jsem ti to sdělit.“ Při posledním slově mu přeskočil hlas.

To už jsem dorazila na své oblíbené místo, na palouček uprostřed lesa. Koruny stromů zde tvořily klenbu, ale jejich větve nerostly tak hustě, aby jimi nepronikal sluneční svit. Ráda jsem tu sedávala zády opřená o hladký kmen buku a snažila se pastelkami nebo akvarelovými barvami vystihnout mihotání světla v listoví. Byl tu posvátný klid. Podobně se museli cítit lidé, když meditovali, ale mně tyhle jogínské techniky nikdy nešly. Nedokázala jsem vypnout hlavu. Ale když jsem tak seděla se skicákem na kolenou, cítila jsem se v téměř naprosté psychické pohodě.

„Jsi v pořádku, Gregu?“

„Ani ne.“

Sjela jsem zády po kmeni stromu, usedla na jeho hrbolaté kořeny a shlédla na hru světla a stínu na svých džínách.

„Teď už nic nevyřešíme, že? Nikdy jsme si to nevyříkali. Je pozdě.“ Poslední slova jsem mu téměř nerozuměla. Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem ho slyšela brečet.

„Ale Gregu, on nás odkopl jako prašivé psy. Neměl o nás zájem, což dával opakovaně najevo.“

„Ale stejně to zamrzí.“ Popotáhl. „Měl bych ještě brnknout Benjymu, takže už musím končit.“

Přímo přede mnou vyrazil ze křoví zajíc, vylekal mě a téměř okamžitě zase zmizel v houštině.

„Pojedeš do nemocnice?“ Byla to pitomá otázka. Proč by tam proboha jezdil, po všech těch letech bez jediné řádky, bez jediného slova od táty? Ale měla jsem tušení, které se ukázalo správné.

„Já… Napadlo mě to, ano.“

„Paráda! To je fakt báječné!“ Zatmělo se mi před očima – asi zlostí –, že se Greg nechal vtáhnout do posledního dějství tátova dramatu.

„Jinou šanci už nedostanu. Nechci na tenhle okamžik jednou vzpomínat a vyčítat si, že jsem tam nebyl.“

Vstala jsem, jelikož mě nervozita nenechala sedět v klidu. „Tak zlom vaz. A pozdravuj Bena.“ Ani jsem se nerozloučila, zaklapla jsem telefon a rychle vyrazila na zpáteční cestu. Jdi k čertu, Gregu, že jsi mě v tenhle poklidný den zatáhl do minulosti, na kterou jsem se tak pracně snažila zapomenout. Připadalo mi to jako hodiny, ale dobře jsem věděla, že uběhlo jen pár minut, než jsem spatřila naši chatu postavenou na mýtině a obehnanou plotem z nízkých bílých planěk.

Než jsme se přestěhovali, všichni se nad fotkami našeho domečku rozplývali. Všichni kromě mé švagrové Eleanor. Kolegyně v salonu byly samé: Ty máš ale kliku, to je idylka, kéž bych tam mohla bydlet s tebou, a tak dále. Dokonce i moji bratři jej obdivovali. Benjy prohlásil, že bude jezdit na návštěvy, a Greg řekl, že vypadá krásně a že tam budu mít klid.

Ale Eleanor ne. Projížděla si mé fotografie a zastavila se na jedné, na kterou jsem byla obzvlášť pyšná. Naši chatu na ní obklopoval černý les.

„Připomíná domek z té pohádky,“ prohodila.

„Ach, děkuju!“ rozzářila jsem se. „Máš pravdu. Jako ze Zlatovlásky a tří medvědů?“

„Ne,“ opáčila a její jízlivý úsměv mě zamrzel víc, než její další poznámka: „Vypadá jako perníková chaloupka, ve které žila ježibaba.“

Denny pracoval ve své dílně, která se nacházela hned vedle kuchyně. Něco zrovna řezal, ale jakmile mě uslyšel vejít, přestal.

„Jsi zpátky nějak rychle!“ Otočil se, v jedné ruce stále svíral kotoučovou pilu a druhou si sundával ochranné brýle. V kostkované košili s rozepnutými horními knoflíky, v zelených bavlněných kalhotách a s tmavými, lehce prošedivělými vlasy vypadal jako chlápek z plakátu „Aktivní stáří“, z reklamy na pracovní stůl nebo krém na hemeroidy. „Odešla jsi před dvaceti minutami.“

„Volal Greg. Otec prý umírá.“

„Aha. Jak to Greg zjistil?“ Denny odložil ruční pilu.

„Na to samé jsem se ho ptala i já.“ Přistoupila jsem k oknu a vyhlédla ven na stromy.

„Jsi v pořádku?“ Přišel ke mně a objal mě. „Muselo to s tebou otřást. Nemyslím jen tvého tátu, ale i Grega. Už dlouho jste spolu nemluvili.“

„Greg se zmínil, že za ním pojede do nemocnice. Věřil bys tomu?“

„Lidé někdy reagují na podobné situace podivně. A navíc bych řekl, že na rozdíl od tebe se Greg nikdy nesmířil s tím, že se s otcem nestýká.“

Šokovaně jsem se odtáhla a obrátila k němu tvář. „Ani já jsem se s tím nesmířila! Jak to můžeš tvrdit?“

„Nepoužil jsem správné slovo. Promiň. Chtěl jsem říct, že ty ses s tím vyrovnala.“

„To je to samé v bledě modrém! Já se s tím nikdy nevyrovnala! Jen jsem na to přestala myslet, což ale neznamená, že mě to stále nemrzí!“

Denny zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Omlouvám se. Všechno říkám špatně. Můžu ti něco přinést? Kafe? Zrovna jsem na něj postavil.“

Nemohla jsem popadnout dech. „Ano, prosím,“ vysoukala jsem ze sebe hlasem, který byl o oktávu vyšší než obvykle.

Jakmile zmizel z dílny, vyhrabala jsem z tašky mobil a vytočila číslo co nejrychleji, abych neměla čas přemýšlet nad tím, co dělám. Smířená. To určitě!

„Přijedu,“ vyhrkla jsem a můj hlas se ke mně vrátil pisklavou ozvěnou.

Nastalo krátké ticho.

„Cos to řekla?“ zeptal se Greg.

„Přiletím co nejdřív.“

„Vždyť ho nenávidíš. Vždycky jsi to tvrdila.“

„Já vím.“

„Pearl.“ Slyšela jsem, jak Greg přepnul do módu „trpělivého staršího bratra“. Dopálilo mě to stejně, jako když mi bylo deset. „Pořádně sis to nepromyslela. Nemůžeš prostě…“

„Můžu. A chci.“ Ale proč vlastně? Co se to sakra dělo? Naposledy jsem za tátou jela před téměř třiceti lety a skončilo to panickým záchvatem. Nebyl ale čas nad tím dále uvažovat.

„Jsi na jihu Francie!“

„To jsem si taky všimla.“ Obrátila jsem se zpátky k oknu a sledovala, jak se z větve vznesl pták a vzlétl k nebi.

„Takže naskočíš do letadla a napochoduješ do nemocničního pokoje chlapa, se kterým jsi nemluvila desítky let?“

„Pošli mi adresu nemocnice. Uvidíme se tam.“

„Ale Pearl…“

Ukončila jsem hovor přesně ve chvíli, kdy se vrátil Denny.

„Denny, vím, že to bude znít šíleně, ale potřebuju chytit letadlo.“

„Cože? Kam letíš?“ Denny, který držel dva šálky s kávou, vypadal zmateně. Nemohla jsem mu to vyčítat, vždyť krom nedělí, o kterých jsme jezdívali na oběd do třicet kilometrů vzdáleného Millau, jsem nikdy nechodila dál než do našeho městečka.

„Něco mě tam táhne. Nedokážu vysvětlit co.“

Denny jednou pomalu mrkl. „Ty chceš letět do Anglie? Teď? Za svým… otcem?“

Přikývla jsem a v duchu jsem si dělala seznam věcí, které potřebuju. Náhradní oblečení, knížka, notebook. Kam jsem zašantročila pas? Nepoužila jsem ho… no, nějakou dobu to bude. Ale co si to nalhávám? Věděla jsem přesně, kdy naposledy jsem byla v Británii. Před pěti lety a jedním měsícem.

„Neposadíme se na chvíli?“

„Nemůžu, Denny. Musím si zabalit.“

Jemně mě vzal za ruku a odvedl k pohovce pokryté pilinami. „Jen na chvilku. Nevím totiž, jestli to dobře chápu.“

„Fajn, ale jen na minutku.“ Větší část mého mozku věděla, že se chovám iracionálně. Zbylé mozkové závity se věnovaly logistice.

Podal mi moji kávu. „Požádal tě Greg, abys přijela?“

„Ne. Ve skutečnosti ho to dost šokovalo.“

Denny mi pohlédl do očí. „Miláčku, v tom jsem s ním zajedno.“

„Mě to taky překvapilo. Ale chci jet.“

„Proč?“ Hlas měl tichý, uklidňující. „Tvoje rodina… Tolik se snažila ta pouta přetrhat. A co se týče Grega… Nejradši bych ho zaškrtil, že tě s tímhle otravoval.“

Denny se mě snažil chránit. Povětšinou se mi to líbilo. Ale tu a tam to znamenalo, že neposlouchal, co mu říkám.

„On za to nemůže. Chtěl mi jen povědět, co se děje.“

„Jsi smutná?“ Denny se mi zadíval do tváře, ze které se pokoušel vyčíst, jak se cítím. Představa, že by mě zdrtila blížící se smrt mého příšerného otce, mu připadala až neskutečná.

„Smutná zrovna ne. Jen mě rozhodilo, že za ním Greg jede.“ Nechtěla jsem mu přiznat, že jsem cítila podivný, předčasný zármutek. Přišlo mi, že jsem ztrátu otce oplakala už dávno. Přesto se mi od chvíle, kdy jsem uslyšela Gregův hlas, žaludek svíral zvláštní, avšak dobře známou bolestí. Ale nehodlala jsem s tím Dennyho otravovat. A sebe vlastně taky ne.

Položil mi ruce na ramena. „Chuděrko.“

Minutku jsem ho nechala, aby mě utěšoval, ale pak jsem se odtáhla. „Fajn. Musím hýbnout kostrou. Najdeš mi prosím letadlo, než si zabalím?“

„Samozřejmě. Ale kdyby sis to, ehm, rozmyslela, pak je to v pořádku.“

Roztržitě jsem přikývla, jelikož jsem se snažila rozpomenout, kam jsem zahrabala kufr. Vyšla jsem do patra a nakonec ho objevila nahoře ve skříni. Byl pokrytý prachem. S úlevou jsem zjistila, že pas zůstal v přední kapse. Pak jsem se lekla, že by mohl být propadlý, ale naštěstí ještě platil rok a půl. Naházela jsem do kufru nějaké oblečení a kosmetickou taštičku a seběhla dolů.

Denny stále seděl v dílně, na stejném místě, kde jsem ho zanechala.

„Kdy mi to letí?“ zeptala jsem se.

„Ty víš, že se nemusíš podvolovat tlaku okolí, že ano?“

„Co tím myslíš?“ Postavila jsem kufr na zem a posadila se vedle něj. „Nikdo mě do ničeho nenutí. Rozhodla jsem se sama.“

„To Eleanor, viď?“ vyzvídal Denny. „Nikdy jsi jí nedokázala nic odmítnout.“

„Já s ní nemluvila!“ Položila jsem mu ruku na předloktí. „To jsi tu jen seděl a tiše zuřil?“

„Určitě je nadšená, že přijedeš, a vymyslí si hromadu důvodů, proč by ses neměla do Francie vracet.“

„Denny, to je nesmysl. Vážně si myslíš, že sebou nechám takhle zametat? Prostě chci vidět svého otce, než natáhne bačkory. Tečka.“

„Budou tě přemlouvat, abys zůstala v Anglii. Oni tě neposlouchají.“

„Tak to si můžete podat ruce!“ Podrážděně jsem rozhodila paže. „Od té doby, co jsme se sem nastěhovali, mě pozvali na milion akcí. To jsou samé narozeninové oslavy a Štědrý večer a bůhvíco ještě… velikonoční pikniky a nedělní obědy a křtiny. A ty víš dobře, že jsem všechna pozvání odmítla.“

„No… ty jsi je přece neodmítla v pravém slova smyslu. Prostě jsi na ně neodpověděla.“

„A co Eleanořiny loňské pětačtyřicátiny?“ Vstala jsem. Nezvykle jsem zvyšovala hlas. „Řekla mi, že jsem jediný člověk, koho tam doopravdy chce. A přesto jsem nejela. Nezúčastnila jsem se její oslavy ani žádné jiné. Ne od…“ A jelikož dnešní ráno bylo celé postavené na hlavu a ve mně to všechno vřelo, dořekla jsem: „Od Graciiných křtin.“

Zírali jsme jeden na druhého a já viděla v jeho očích strach. Strach z toho, co přinese otevření této Pandořiny skříňky.

Po chvilce odvrátil zrak. Věděla jsem, že to, co jsem právě vypustila z pusy, přejde mlčením.

„A co práce? Tvoje zákaznice…“

„Není nic lehčího než se domluvit na jindy. Denny, můj otec umírá!“

„Ale už roky jsi o něm neřekla jediné slovo!“

„Ty se domníváš, že jen kvůli tomu mě nebude jeho smrt mrzet?“

„No… ano.“

„Já si to myslela taky.“ Znovu jsem se posadila. „Ale vážně chci jet.“

Rozhostilo se krátké ticho.

„Dobře.“ Denny se zatvářil rozhodně. Tenhle výraz jsem u něho měla ráda. „Pokud tě opravdu nezviklám, pojedu s tebou.“

„To nemusíš.“

„Musím. Mezi tebou a tvojí rodinou stojím jen já.“ Vytáhl z kapsy telefon. „Zarezervuju letenky.“

8. ledna 2018

Roberta mi řekla, že si vyžádali další podrobnosti, ale že to vypadá nadějně. Zeptal jsem se, jak dlouho to bude trvat. Věděl jsem však, že ona o tom nerozhoduje: mohla jen předat informace, nic víc. Jsem jediný, kdo se to snaží urychlit. Poprosil jsem Robertu, aby jí nezapomněla vzkázat, jak moc mě to mrzí. Tohle jsem nikdy nechtěl. Vždycky jsem si přál, aby to dopadlo jinak. Někdy mě až zaráží, jak jsem všechno dokázal pohnojit.

Chudák Roberta musela poslouchat to moje fňukání. Měla svatou trpělivost. Pořád opakovala: Francisi, nebojte, udělám pro vás vše, co bude v mých silách. Nadiktoval jsem jí adresu kostela, aby mi tam mohli posílat poštu. Zdůraznil jsem, že to musíme uchovat v tajnosti. Její hlas zněl laskavě. Měl jsem sto chutí dodat: Roberto, tolik jsem toho své ženě zatajil. Ale mlčel jsem, protože jen při té představě jsem si připadal, jako bych jí zahýbal. Vím, že bez ní bych byl docela bezradný.

Roberta mi pověděla, že se brzy ozve a že prozatím nemá, co dalšího by mi řekla. Spěchal jsem domů a celou cestu jsem přemýšlel nad tou osobou, kterou jsem nikdy nepoznal. Pevně doufám, že ona a Ty dokážete dohnat ztracený čas. Já už stejnou chybu napravit nestíhám.

2. kapitola

Pearl

Zběsilá jízda dodávkou do Rodezu. Věděli jsme, že to bude těsné a že jsme šílenci. Let jsme samozřejmě prošvihli o patnáct minut. Museli jsme si zarezervovat jiný a čekat tři hodiny. Dorazili jsme do Británie a vlak do Hastingsu měl zpoždění. Všechen ten spěch nakonec přišel vniveč. Nedorazili jsme včas.

Vyskočili jsme s Dennym z taxíku a doběhli ke Gregovi, který na nás čekal před nemocnicí. Greg zavrtěl hlavou a jeho výraz mluvil za vše. My tři jsme pak postávali před vchodem a mlčky na sebe zírali v ostré záři halogenových světel.

„Nedělej to,“ zarazil mě, když jsem vykročila ke dveřím. „Jsou tam Jeanie a Andrea.“

Přirozeně. Jako v životě, tak i ve smrti stála tátovi po boku jeho druhá rodina.

„Kdy se to stalo?“ zeptala jsem se.

„Asi před hodinou. Je mi to moc líto.“

„Byl jsi tam? S ním?“ Umínila jsem si, že nebudu brečet. Bylo by to trapné a ponižující, kdybych se rozplakala před vchodem do nemocnice, jímž proudily zástupy lidí, kolem kterého projížděla jedna sanitka za druhou a kde pacienti kouřili jako fabriky. Jenže já se tak snažila sem dostat, aniž bych chápala, co mě k tomu žene, a přesto jsem to o jednu jedinou hodinu nestihla. Připadalo mi to nespravedlivé. Denny mi položil ruku na rameno.

„V posledních chvílích s ním byla Jeanie. Já ho ale dneska viděl. Zrovna spal.“ Greg rozpřáhl ruce doširoka v omluvném gestu. „Mrzí mě, že jsem ti nezavolal dřív, Pearlie.“

Odtáhla jsem se od Dennyho. „Kdybychom se doma tak neflákali, přijeli bychom včas.“ Už v momentu, kdy jsem to říkala, mi došlo, že se nezlobím na Dennyho, ale na sebe. Ksakru, proč jsem sem jezdila? Proč jsem se nechala dobrovolně trýznit pocity, které jsem už dávno potlačila?

„Na tom nezáleží,“ chlácholil mě Greg. To mu bylo podobné. „Stejně by tě nevnímal.“

„Je mi to líto,“ řekl Denny.

„Mně taky.“ Opřela jsem se o něj a on mě znovu objal kolem ramen. „Takže… co teď?“

„V hotelu, ve kterém jsem se ubytoval, mají volný pokoj,“ oznámil nám Greg. „Dneska tam přespíte a pak se domluvíme, co byste rádi dělali, než půjdeme na pohřeb.“

„Pohřeb?“ Bože. Můj otec byl vážně mrtvý.

Už tolik let nebyl součástí mého života, a teď se do něj vrátil. Ale ani nyní jsem k němu nesměla. Napadlo mě, že se někoho zeptám, jestli bych ho mohla vidět, ale ta otázka mi připadala příliš divná na to, abych ji dokázala vyslovit.

„Zůstanete do obřadu, že ano?“ naléhal Greg.

„O tom jsem nepřemýšlela,“ řekla jsem ve stejné chvíli, kdy Denny vyhrkl: „Ne!“

Greg a já jsme se na něj podívali a on dodal: „Máme s sebou věci jen na jedinou noc. Zítra letíme domů. Nemůžeme tu zůstat týdny, nebo jak dlouho to potrvá, než…“

„Podívejte, promluvím s Jeanie a zjistím, co se s tím dá dělat.“ Greg nás popostrčil směrem k parkovišti. „Třeba bude ochotná vypravit pohřeb dřív.“

„Ale ne kvůli nám, prosím,“ trval na svém Denny.

„Odkdy se kamarádíčkuješ s Jeanie?“ zeptala jsem se.

„A jsme tu,“ prohodil Greg a odemkl své obrovské auto. Měl samozřejmě minivan: on a Eleanor přivedli na svět kupu dětí. „Nejsme žádní přátelé. Od chvíle, kdy táta onemocněl, jsme se jednou nebo dvakrát viděli.“

S Dennym jsme vlezli na zadní sedadla. Držel mě za ruku, což bylo vzhledem k mému výbuchu moc milé. Maniakální energie, která mě sem dotáhla, vyprchala a já upadla do otupělého mlčení. Zůstalo na Dennym a Gregovi, aby statečně udržovali konverzaci. Tlachali o naší cestě (stresující, ale rychlá, třebaže nikoli dostatečně rychlá), o počasí ve Francii (hezčí než tady, quelle surprise), o Dennyho poslední zakázce (nové schodiště v kapli v Rodezu, nejnáročnější stavba jeho kariéry) a o tom, co Eleanor v těchto dnech dělá (je to zaneprázdněná pracující matka, jak jinak). Denny dokonce zodpověděl několik dotazů za mě, ačkoli já bych se vyjádřila jinak.

„Pořád pracuješ jako kadeřnice, Pearl?“ zeptal se Greg.

„Hm.“

„Jo, pracuje,“ souhlasil Denny. „Má mraky stálých zákaznic. Jsou z ní nadšené. Pearl za nimi chodí domů, že jo, Pearl?“

„Hm.“

„Musí se ti stýskat po salonu, viď?“

„Ne,“ odpověděl Denny. „Potřebovala změnu. Teď má více času na své umění. Namalovala několik překrásných krajinek.“

Líbilo se mi, jak je Denny na mé čmáranice pyšný. Ale Grega to nezajímalo.

„Eleanor pořád navštěvuje salon. Tvrdí, že bez tebe to není to samé. Vlasy jí teď stříhá Peaches. Údajně je moc šikovná.“

Samozřejmě že je! Všechno jsem ji naučila já! chtělo se mi křičet. Řekni mu to, Denny! To už jsme ale zastavovali u hotelu. Překvapilo mě, že se Greg ubytoval v roztomilém a staromódně vyhlížejícím hotýlku, jelikož obvykle si vybíral nejmodernější hotely, ve kterých nocovali samí byznysmeni.

„V Premier Innu bylo plno. Soutěž ve skládání Rubikovy kostky. Věřili byste tomu?“ Odpověděl tím na můj nevyslovený dotaz, třebaže tím vyvolal další, zřejmě nezodpověditelné otázky. Když jsem vystoupila z auta a nechala Grega a Dennyho, aby nám zamluvili pokoj, cítila jsem se jako stoletá stařena. Bylo neuvěřitelně zvláštní vrátit se zpět. Přestože jsem prvních šestačtyřicet let svého života strávila v Anglii, Denny tvrdil, že život ve Francii mi „sedl jako prdel na hrnec“.

„Za půl hodiny se sejdeme v jídelně,“ zavelel Greg a my se rozešli.

Denny a já jsme zabouchli dveře svého kýčovitého pokoje a oba naráz jsme se naznak svalili na manželskou postel.

„Můj. Ty. Bože,“ povzdechla jsem si.

„Promiň.“

„Za co se omlouváš?“ Převalila jsem se na bok, abych mu viděla do tváře. „Ty za nic nemůžeš. To já se zcvokla. Netuším, co tu pro všechno na světě děláme.“

„Mrzí mě, že ti zemřel otec. Mrzí mě, že se Greg chová jako typický Greg, a nejvíc mě mrzí to, že jsme nepřijeli včas.“

„Nic z toho není tvoje vina,“ připomněla jsem mu. Posadila jsem se a zády se opřela o čelo postele. „Proč mi připadalo tak důležité sem přijet, ačkoli jsem si na tátu už roky nevzpomněla?“

„To mi pověz ty, miláčku.“

„Já to nevím!“ Nedokázala jsem si vybavit, co jsem ráno cítila. „Myslela jsem, že tu musím být, že mě poprosí o odpuštění, že se na mě podívá pohledem plným soucitu nebo tak něco. Jsem husa pitomá.“

Vstala jsem a vydala se do koupelny, na kůži mi ulpívaly všechny vrstvy naší dlouhé, marné cesty. Shodila jsem ze sebe oblečení a vlezla do sprchy. Měla takovou tu hlavici imitující déšť, u které funkčnost ustupovala vzhledu. Zmáčela mě od hlavy až k patě, a mně to nevadilo. Zvýšila jsem teplotu na téměř nesnesitelně horkou v naději, že pod vařící vodou přijdu k rozumu.

Když jsem si myla vlasy, vešel dovnitř Denny a přes šumění vody zakřičel: „Ve dvě ráno letí zpáteční letadlo! Kdybychom do hodiny vyrazili, stihneme ho!“

Vyklonila jsem se ze sprchy, šampon mi stékal po tváři. „Nepřipadá mi správné hned utíkat.“

„Ale co tu budeme dělat? Nechceš tu doufám zůstat do pohřbu?“

Nedokázala jsem kloudně přemýšlet. „Asi ne. Ale co Greg? Čeká nás u večeře.“

„On to pochopí,“ prohlásil Denny. „A pokud ne, bude mi to fuk.“

Vrátila jsem hlavu pod tekoucí vodu. „Já tě skoro neslyším! Počkej, až vylezu.“

V koupelně jsem si dala načas. Jakmile jsem se vrátila do pokoje, zazvonil mi telefon. Pomalu jsem si na ten zvuk zvykala, což se mi nelíbilo. Byl to Greg.

„Už jsem dole v restauraci. Umíral jsem hlady. Jdete? Mají bujabézu.“

„No, já jsem… ach!“ Vykulila jsem na Dennyho oči. „Zavěsil.“

„Bože.“ Položil si hlavu do dlaní. „Odřízl nás od únikové cesty.“

„Prý nás určitě potěší, že tu vaří anglické verze francouzských pokrmů,“ usmála jsem se na Dennyho. „Nemusíš se mnou chodit, objednej si něco na pokoj. Já půjdu…“

„Myslíš si, že tě nechám s Gregem o samotě? Čert ví, na co nakonec kývneš. Donutí tě, abys s ním nesla rakev nebo tak něco.“

Když jsme vstoupili do jídelny, Greg už se cpal. Objednala jsem si malý salát niçoise a velkou sklenici bílého vína.

„Den na prd, co?“ Greg si otřel ústa. „Pro nás všechny.“

Naskytla se mi první příležitost si ho pořádně prohlédnout. Naposledy jsem ho viděla před pěti lety, a ty roky na něm zanechaly stopy. Byl vysoký a nosil bradu vzhůru, měl široká ramena – a vlastně všechno na něm bylo široké. Potřeboval by ostříhat. Kdyby seděl v mém křesle, nejdříve bych mu zkrátila kotlety, které se mu vlnily do všech stran, a pak zastřihla šedivějící vlasy.

Přemýšlela jsem, jak v jeho očích vypadám já. Když jsme se setkali posledně, bylo mi sedmačtyřicet, ale před pár roky jsem se přehoupla přes padesátku. Vím, kolik paseky zanechá na ženské tváři několik let. Nešlo jen o pár nových vrásek, ačkoli těch přibylo také. Moje krásné pomněnkové oči jaksi pohasly. Potřebovala jsem tuny líčidel, aby jako kdysi vynikly. A já se dnes nemalovala.

Greg mi zřejmě četl myšlenky, protože pronesl: „Moc rád tě vidím. Nezestárla jsi o jediný den.“

„Ty lichotníku. Jsem stará.“

„V tom případě jsem já Metuzalém. Jsi mladší než já.“

„Když jsme byli děti, líbilo se ti být starší.“ Dotkla jsem se jeho ruky. „Mrzí mě, že sis nestihl s tátou promluvit. Všechno to snažení bylo k ničemu.“

„Já ti to neřekl? Přijel jsem minulý týden, když byl celkem při smyslech, a trochu jsme si povídali.“

„Vážně? Muselo být divné s ním mluvit po tak dlouhé době.“ Měla jsem za to, že se Greg o tátovi dozvěděl až dneska ráno, když mu volala sestřička z nemocnice. Cítila jsem se však příliš unavená a zmatená na to, abych to teď rozebírala.

„Mluvil trochu z cesty. Nejspíš ani nepoznal, kdo jsem.“ Greg se napil vína. „Takže pohřeb.“

„Zítra odlétáme domů,“ skočil mu do řeči Denny. „Když bude Pearl chtít, můžeme se na něj vrátit.“

„V žádném případě.“ Greg odložil sklenici. „Podruhé ji sem nedostanu. Málem mi vypadly oči z důlků, když jsem vás uviděl. Já vás pláchnout nenechám.“

„Počkej, počkej,“ zarazil se Denny.

„Denny, já vím, že jste peciválové a že byste raději přijeli za jiných okolností. Ale byl bych rád, kdybyste pár dní zůstali. Chci toho po vás snad příliš? Nebyli jste tu od…“

Číšník položil před Dennyho talíř s jídlem a bohudík Grega přerušil. Čekali jsme, až se opět vzdálí, a pak Denny řekl: „Obřad se bude konat až za dva týdny, možná později. Nemůžeme tu prostě zůstat a jen tak se poflakovat.“

„Ale my bychom tam měli být, Pearl,“ otočil se Greg na mě. „Ty, já, Ben. Tátova první rodina. Dám řeč s Jeanie a přemluvím ji, aby uspořádala pohřeb co nejdříve.“

Zasmála jsem se. „Nikdy jsi nepochyboval, že lidé udělají vše, co si umaneš, Gregu.“

„Jsem pouhý optimista,“ usmál se a přiťukl si se mnou.

„Ty jsi optimista,“ citovala jsem naši mamku, „já pesimistka a…“

Greg dořekl: „… a Benjy je realista. Vlastně se z něj vyklubal spíš cynik, neřekla bys?“

„Oba musíme pracovat,“ přerušil nás Denny s výrazem, který říkal: Jsem trpělivý muž, ale můj pohár přetekl. „Ani s sebou nemáme šaty na smuteční obřad.“

„Já ano,“ řekla jsem.

Rozhostilo se krátké, trapné ticho. Přišlo mi to jako dobrá příležitost do sebe hodit zbytek vína.

„Ty sis něco přivezla?“ podivil se Denny, který se do mě vpíjel pohledem. „Já si vzal jen oblečení, které mám právě na sobě.“

„Přibalila jsem si černé šaty. Pro jistotu.“

Greg vydal podivný zvuk a my oba se k němu obrátili. Plakal.

„Omlouvám se. Pardon. Jen mi to právě došlo. Ježíši. Nemůžu uvěřit, že je pryč.“ Přejel si rukou po obličeji ve snaze se vzpamatovat. „A nemůžu uvěřit, že jsi přijela, Pearl. Hrozně jsi mi chyběla. Mně i Ellie se po tobě stýskalo.“

„Ach, Gregu.“ Položila jsem mu ruku na rameno a on se o mě opřel.

Můj Denny s laskavou tváří, kterého jsem milovala a který na chvíli zmizel neznámo kam, se do toho opět vložil. „Gregu. Omlouvám se. Ty se snažíš všechno zařídit, zatímco my tu jen sedíme a lamentujeme.“ Přivolal číšníka a objednal tři brandy.

„Pearl,“ spustil Greg, který sotva pletl jazykem. Přemýšlela jsem, kolik toho asi vypil, než jsme přišli do jídelny. „Volal mi tátův právník.“

„Fakt?“

„Táti ti něco odkázal.“

„Cože?“

Číšník přinesl brandy a já se své skleničky chytla jako záchranného kruhu.

Greg přikývl. „Je to divné, že?“

„Co přesně ti ten právník řekl?“ chtěl vědět Denny.

„Že Pearl něco zdědila a že jí to předá na pohřbu.“

„Já něco dostanu? To musí být omyl.“

„Ne, táta prý vytvořil nějaké speciální poselství pro tebe.“

„A pro vás dva, tebe a Benjyho, taky?“

„Jen pro tebe, Pearl.“ Greg zvedl skleničku a zakroužil s brandy.

„A jestli na obřad nepřijdu?“

„Pak dědictví nedostaneš. Právník ho musí zničit.“

„Proboha, cože?“ užasl Denny a zavrtěl hlavou. „O něčem takovém jsem jakživ neslyšel.“

„To je naprostý nesmysl,“ dopálila jsem se. „Víš jistě, že jsi ho pochopil správně? Táta se ani neobtěžoval zvednout telefon, když jsem mu volala. Nevěřím, že mi vytvořil nějaké poselství.“

„Napijeme se vůbec?“ Greg pozvedl skleničku a všichni jsme si mlčky přiťukli. Nedokázali jsme si připít na ty, kteří nás opustili, jak se to v Anglii dělává. Ačkoli bylo zvláštní, že teď, když otec zemřel, jsem se poprvé za posledních třicet let jím necítila být tak opuštěná.

3. kapitola

Carrie

Když jsem ten papír zastrčila zpět do tlusté, smetanově bílé obálky, vybavilo se mi slovo pergamen. Pergamen opatřený pečetí. To slovo na mě působilo jaksi úředně a nepříjemně, což byl dokonalý popis pocitu, který mě zaplavil, když jsem dopis četla.

Nakoukla jsem do ložnice, ale Emmie ještě tvrdě spala. Měla jsem tak půlhodinky na to, abych brnkla mamce.

„Ahoj, zlatíčko.“ Zněla unaveně, ale ve střehu. Představila jsem si, jak sedí na posteli. Jakmile jsem uslyšela její hlas, všechno mé rozhořčení bylo totam.

„Nevolám nevhod, mami?“

„Ty nikdy nevoláš nevhod, broučku.“

„Ale nemáš tam zrovna sestry?“

„Mám, ale klidně můžeme mluvit. Je to při práci rušit nebude.“ Slyšela jsem, jak někomu něco říká a jak se rozesmála. „Ano, tahle milá sestřička Ling tvrdí, že mi změří puls a tlak a že si toho ani nevšimnu.“

„Později za tebou zajdu,“ připomněla jsem jí.

„Já vím! Těším se na tebe.“

„Ale právě jsem dostala zvláštní dopis. Doufala jsem, že bys mi mohla vysvětlit, o co jde.“

„Opravdu?“

„Je to dopis od právníka… a zmiňuje tam tvoje jméno.“

Prudce se nadechla. „Kruciš, chtěla jsem ti o něm povědět, ale vždycky mi do toho něco vlezlo…“

„Takže ty víš, co se tam píše.“ Zavrtěla jsem se na křesle, jak jsem se snažila udělat si pohodlí. „Není to žádný omyl nebo podvod.“

„Nezlob se, broučku. Vím, že jsem se tě měla nejdřív zeptat, ale bála jsem se, že řekneš ne.“

„To ses bála oprávněně.“

„Promiň, omlouvám se. Ale měla jsem pocit, že kvůli okolnostem… au!“

„Co se děje? Co tě bolí?“

„Jsem v pořádku. Jen jsem netušila, že mi budou brát krev. Zlobivá Ling!“ Máma se zasmála. „Už je hotová, s ničím tu nedělají žádné ciráty.“

„Nechci tě otravovat, když tam máš sestřičky. Ten dopis vezmu s sebou, aby ses mi mohla osobně omluvit, že jsi do toho strkala nos.“

„Nehněvej se na mě, broučku. Dobře víš, že chci pro tebe jen to nejlepší. Přečti mi ho. Alespoň přijdu na jiné myšlenky. A možná ti zodpovím některé otázky hned teď.“

„No dobrá, ale nezapomínej, drahá matko, že máš pěkný průšvih,“ řekla jsem žertovným tónem, abychom obě pochopily, že si dělám legraci. Jenže já to ve skutečnosti myslela docela vážně. Vytáhla jsem dopis. „Co se ti vybaví, když se řekne ‚pergamen‘?“

„To tam píšou?“

„Ne, jen jsem si na to slovo vzpomněla, když jsem dopis otevřela.“

„Aha, já už se lekla. Ale teď čti.“

Uhladila jsem list papíru a srdce se mi rozbušilo stejně, jako když jsem na něm spočinula očima poprvé. Pak jsem jí dopis přečetla.

Vážená paní Haskettová,

jsem právník zastupující pana Francise Nicholse, který skonal 17. dubna tohoto roku. V návaznosti na své nedávné telefonické rozhovory s Vaší matkou Lindou Haskettovou mě instruoval, abych Vás tímto požádal o účast na jeho pohřbu. Dovolím si Vám také zdůraznit, že se jedná o jeho poslední vůli. Pan Nichols pevně věřil, že mu tuto poslední čest prokážete.

Smuteční obřad se koná v úterý 24. dubna ve tři hodiny odpoledne v kostele svatého Augustina v Rye.

S přáním všeho dobrého a upřímnou soustrastí

Martin M. Claymore

Na druhém konci linky bylo ticho. „Mami? Jsi tam?“

Dlouze si povzdechla. „Ano. Takže už zemřel. Bože, pohřeb je příští týden. Uspořádali ho narychlo. Víš, kdo je ten Francis?“

„Už mi to došlo. Mami, co se děje? Nemysli si, že půjdu na funus cizího člověka.“

„Ještě si o tom promluvíme později.“

„Můj názor znáš.“

„Znám, zlatíčko. Ale však víš… vzhledem k tomu, co se děje… chci, abys měla jinou možnost, kdyby…“

„Ne!“ vykřikla jsem, protože jsem neměla chuť to poslouchat. Emmie ve vedlejším pokoji se rozplakala. „Kruci, probudila jsem Emmie.“

„Utíkej za ní. Uvidíme se za chvíli.“

„Fajn.“ Rozhodla jsem se hovor ukončit v příjemnějším duchu: „Mám náladu pod psa. Co s tím?“

Tenhle žertík jsme spolu prováděly už od doby, kdy jsem byla malá. Máma se proto ihned dovtípila, kam tím mířím. „To mě moc mrzí. Podívám se, jestli to dokážu napravit.“ Párkrát zaštěkala, udělala „kšá kšá“ a pak pronesla: „Tak. Ten pes i tvoje chmury jsou zažehnány.“

„Díky, mami. Přijdu odpoledne.“

„Nemůžu se dočkat.“

Zavěsily jsme a já odběhla do Emmiina pokoje, kde jsem přitiskla svou chladnou tvář na její teplé, vlhké čelíčko. Ihned přestala plakat, já ji odnesla do kuchyně a posadila do židličky. Měla skvělou povahu. Rozmrzelost z toho hrubého probuzení byla tatam. Dokud nezacinkala mikrovlnka, bouchala lžičkou do pultíku, a pak se rozesmála.

„Ty jedna labužnice. Už víš, co ten zvuk znamená, viď?“ Podala jsem jí kojeneckou lahev a obdivně sledovala, jak ji celou vyzunkla. Pila už jako profesionál. „Tvoje babička je hrozně otravná, víš to, Emmie?“

Vytáhla lahvičku z pusy a zažvatlala: „Baba baba.“

„Děkuju! Máš pravdu. Přesně to jí řeknu.“

Zvedla jsem konvici, abych do ní nalila vodu, a chvíli jsem pozorovala svou pokroucenou tvář v jejím stříbřitém povrchu. Svému odrazu jsem sdělila: „Na ten pitomý pohřeb mě nikdo nedostane ani párem volů.“ Máma měla svůj důvod, proč mě do toho nutila, ale byl to mizerný důvod, což jí taky povím.

Vylézt všechny ty schody k Iainovu bytu byla fuška, a tak mě mile překvapilo, že na nás čekal na chodníku. Když přišel k autu, Emmie začala nadšeně brebentit.

„Panebože. Ona říká ‚táta‘!“ rozzářil se.

„To je náhoda,“ zkazila jsem mu radost. „Četla jsem, že hláska T se dětem vyslovuje lépe než jiná písmena.“

„Aha.“ Naklonil se na zadní sedadlo a začal ji odepínat. „Ty víš, kdo jsem, že jo? Nebo ne? Ale ano, víš! Já jsem tvůj tatíneček! Ano, jsem!“

Protivilo se mi, když se takhle pitvořil, ale úspěšně jsem skryla svoje pocity tím, že jsem zatínala zuby tak silně, až začaly skřípat.

„Tady je její taška. Plenky, mléko, všechno.“

Iain vzal Emmie do náruče. Jí se samozřejmě líbilo, když byla takhle vysoko, smála se a hrála si s jeho kšiltovkou. „Já vlastně plenky koupil.“

„Vážně?“ To byla novinka. Jediné, čím doposud přispíval k výchově našeho dítěte, byly nevysoké alimenty a krátká návštěva, obojí jednou za měsíc.

„Chápu, že se divíš. Vím, že ti moc nepomáhám.“

Zasmála jsem se. „Nic jiného jsem od tebe nikdy nečekala.“

„Ale to se změní.“

„Opravdu? Proč?“

„Ta naše dcera je krásná, viď? Odteďka se o ni budu starat.“

„Tak to je super.“ Věděla jsem, že tenhle nečekaný zájem o Emmie musí mít nějaký důvod – zřejmě takový, jaký se mi nebude líbit. Ale neměla jsem čas ani chuť do toho rýpat a hlavně mě to nezajímalo. Iain prostě existoval v našem životě stejně jako švábi nebo kanalizace a vždycky to tak zůstane, poněvadž jsem byla tak pitomá, že jsem si ho vybrala za tatínka svého dítěte. Jenže když jsem otěhotněla, ještě jsem netušila, co se z něj vyklube. Měla jsem nasazené růžové brýle. Byla jsem fakt idiot.

„Musím běžet, Iaine. Za chvíli končí návštěvní hodiny.“

„Pozdravuj mamku. My si to spolu užijeme, že jo, Em?“

Otevřela jsem kufr, abych z auta vytáhla kočárek, ale on mě zarazil: „To nemusíš. Já jeden koupil.“

„Děláš si legraci.“

„Chci s ní trávit víc času, a tak jsem jí pořídil veškerou výbavu.“

„Takže to opravdu myslíš vážně?“ Políbila jsem Emmie na teplou tvářičku, ale ona si mě nevšímala, jelikož právě sundala Iainovi čepici a znovu mu ji nasadila nakřivo.

„Kdyby ti to nevadilo, dělal bych to rád. Emminka bude jenom ráda, viď, že jo? No že jo?“

„Mně to nevadí,“ vysoukala jsem ze sebe skrz zaťaté zuby, které mě už začínaly bolet.

Když jsem vešla do mámina pokoje, myslela jsem, že spí. Sotva jsem se ale posadila k její posteli, otevřela oči.

„Broučku!“ Natáhla ke mně ruku a já ji políbila.

„Jak se cítíš, mami?“ Tvář měla bledou a pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy.

„Však víš.“ Mávla rukou ke kapačkám a k přístrojům kolem svého lůžka – k technologii, jež ji udržovala při životě. „Večer se chystám na ples.“

„Půjdu s tebou. Co si vezmeš na sebe?“

„Moje noční košile se ti nelíbí?“ Zvedla bradu. „Je přece překrásná.“ Našpulila rty jako hollywoodská hvězda, ale pak efekt zkazila tím, že se tak rozkašlala, až jsem jí musela pomoct do sedu. Podala jsem jí infantilní lahvičku s vodou, která se podobala té, ze které pila mléko Emmie. Naše oči se setkaly v tichém porozumění. Obě jsme takové chvíle nesnášely.

Když se vzpamatovala, naklonila se dopředu. „Dneska bez Emmie?“

„Přivedu ji příště.“

„Nechala jsi ji v jeslích v práci?“ Máma byla štěstím bez sebe, že moje univerzita provozovala přímo v areálu školy levné jesle. Říkala tomu sen.

„Je u Iaina.“

„Opravdu?“ Máma se narovnala v zádech. „Třeba to něco znamená.“

„Ano,“ řekla jsem ztěžka. „Znamená to, že se o ni chce víc starat.“

„Ale třeba chce trávit více času i s tebou,“ usmála se máma. „Možná doufá, že utvoříte úplnou rodinu.“

„Mami, my se k sobě s Iainem nevrátíme, tak toho nech. Tu možnost už dávno vzala voda. Každopádně,“ usadila jsem se pohodlněji, „klíčí ve mně podezření, že se mě snažíš odvést od hlavního tématu rozhovoru, jelikož tě tíží černé svědomí.“

„Jsem hrozně nemocná,“ hekla máma, ale nepřestávala se usmívat. „Nesmíš na mě být zlá.“

„Zase všechno svádíš na rakovinu, co?“

„Jiná karta mi v ruce nezbyla.“ Zvážněla. „Omlouvám se, broučku. Občas to přeháním, ale v téhle konkrétní záležitosti vidím věci jinak než ty.“

„Jak k tomu vůbec došlo?“

„To je na dlouhé vyprávění.“ Máma chvíli přemýšlela, kde začít. „Pamatuješ, jak jsme u nich před lety nechali svůj kontakt?“

„Matně. Kdy to bylo?“

„Zhruba před dvaceti roky. Bylo ti patnáct a mlátila s tebou puberta.“

Zazubily jsme se na sebe. Procházela jsem si právě nedlouhou rebelskou fází života, která byla hrozné klišé: kožená bunda, bouchání dveřmi, pár potáhnutí z kamarádčiny cigarety a k mé hanbě i dost jízlivé (ale velmi krátké) odmítání lásky mých milujících rodičů.

„Nepředpokládám, že si tuhle část pamatuješ, ale dali jsme jim moje údaje, ne tvoje, protože ti ještě nebylo osmnáct. A pak, před několika měsíci, mě Francis kontaktoval přes zprostředkovatelku.“

„To jsi mi neřekla!“

„Věděla jsem, co si o tom myslíš. Kromě těch krásných let, kdy tebou cloumala puberta, jsi vždycky tvrdila, že tě to nezajímá a že to nechceš vědět. Tak mě napadlo, že prostě odpovím sama a uvidím, jak se situace vyvine.“

„A dál?“

Máma se napila vody. „Párkrát jsem s ním mluvila po telefonu. Táhlo mu na osmdesát a zdravotně na tom byl moc špatně. Zdálo se, že mu toho hodně leželo na srdci. Naznačil mi, že se rozkmotřil se svými dětmi – a vlastně skoro s každým ve svém okolí.“

„To mu na funus asi moc lidí nepřijde, co?“

„Ale Carrie. To od tebe není zrovna hezké.“

„Promiň. Pokračuj.“

„Velmi stál o to, aby se s námi spojil, i když takhle pozdě. Chtěl všechno napravit, dokud ještě žil. A musím říct…“

„Nedělej to.“

„Musím říct,“ nedala se mamka, „že chápu, jak se cítil.“

„Ale ty neumíráš. Ty se vyléčíš.“

Usmála se na mě. „Vždycky se mi líbilo, že jsi věčná optimistka.“ Vzala mě za ruku a přitiskla si ji ke rtům. „Kdybych ti pověděla – a váhám, jestli to mám udělat, protože to bude znít jako citové vydírání –, že bych měla velikou radost, kdybys na ten pohřeb šla, co bys na to odpověděla?“

„Že to zní jako citové vydírání.“

„Já vím, jsem hrozná. Ale podívej, broučku, já ani nechci, abys tam s někým mluvila. Prohlédni si smuteční hosty a trochu se tomu nápadu otevři. Nic víc.“

„Budou se divit, kdo jim tam leze.“

„Nebudou. Vymysli si falešné jméno, chvilku tam pobuď, projev jim soustrast. Na každém pohřbu se najde alespoň jeden člověk, kterého nikdo nezná, a až později se každý podiví: ‚Já myslel, že je to tvůj známý.‘ Pamatuješ na tátův?“

Usmály jsme se na sebe a zavzpomínaly na smuteční obřad, který se konal před několika lety. V zadní lavici kostela seděl vetchý stařeček, který zpíval tak hlasitě a falešně, že se po něm každý otáčel. „MÁ DU-UŠE, CHVAL.“ Ta jediná věc mě v ten hrozný den dokázala rozesmát. Považovala jsem ho za nějakého vzdáleného strýčka, mamka předpokládala, že jde o tátova kolegu, ale na hostině nám došlo, že nikdo neví, kdo to byl.

„Ještě si to rozmyslím.“

„Jistě. Je to na tobě. Své jsem řekla.“ Odmlčela se. „Ale jen si to představ: jestli půjdeš, můžeme pak spolu všechny zdrbnout.“

Do pokoje vstoupila vysoká, usměvavá sestřička. „Provedeme pár kontrol, Lindo.“

„Nechám vás o samotě,“ řekla jsem a políbila mamku na suchou tvář. „Přijdu zase brzy.“

Máma zašeptala: „Popřemýšlej o tom, ano?“

„Slibuju.“

Cestou ze špitálu jsem dodržela slib a na nic jiného nemyslela. Máma se musela zcvoknout, když předpokládala, že mě bude tenhle chlap, Francis, zajímat, a že se zúčastním jeho pohřbu. Vůbec jsem ho neznala a teď už ani nepoznám. Bude tam celá jeho rodina a já zkrátka věděla, že to nedokážu.

Iainův byt se neobvykle blýskal čistotou a mě napadlo, zda za jeho nenadálým zájmem o Emmie nevězí skutečnost, že si nabrnkl novou ženskou, před kterou se chce vytáhnout.

„Moc jsme si to užili,“ povídal mi, když sbíral Emmiiny věci. „Tancovali jsme, hráli si s legem, zašli do obchodu a udělali si piknik v parku.“

„Ty bláho, za pár hodin jste toho stihli fůru, to jste šikovní. Baví tvou novou přítelkyni trávit čas s Emmie?“

„O čem to mluvíš?“

„Spoléháš se na to, že Emmie neumí mluvit,“ popíchla jsem ho. „Ale dost brzo mi vyžvaní, s kým strávila den. Víš to, že ano?“

„Jsi cvok. Nikoho nemám.“

Zvedla jsem Emmie. „Rozluč se s tímhle mužem. Vůbec netuším, kdo to je, ale on tvrdí, že tě zná.“

„Ha ha, vtipné. Jenom žárlíš, protože říká ‚tata‘, ale ‚mama‘ ještě ne.“

„Sbohem, Iaine.“

„Vím, že se budu opakovat,“ prohodil Henry, než jsem za ní unaveně odklusala, „ale je načase, abychom zjistili, kde mají vypínače.“

„Nebo je můžeme strčit do kolečka pro křečky, aby vyráběli něco užitečného jako elektřinu,“ křikla jsem na něj přes rameno. Podařilo se mi Emmie dostihnout u branky na hřiště a chytit ji za ruku.