Obsah

Dějiny světa mohly být jiné…

3000 př. n. l.
Sumerové a Egypťané začínají psát

Všechno má svou značku

Starší než hieroglyfy

Posvátné písmo

Sbohem, hieroglyfy!

2200 př. n. l.
Co způsobilo pád říše pyramid

Kdo zavinil změnu klimatu?

Čas zapomenutých králů

Vpád Hyksósů

Mumie se sečnými ranami

1200 př. n. l.
Velké stěhování národů

Velké tažení, nebo potyčky?

Potíže s přistěhovalci

Čím se chlubí faraón

Zánik mykénské kultury

Egyptská inspirace

Vítěze války zabila manželka

Dórové, nebo mořské národy?

Odvetný úder proti mořským národům

Když chybí měď

313 př. n. l.
Alexandr Veliký poráží Peršany

Sjednocení Řecka

Jsi nezdolný, synu!

Gordický uzel

Vítězství u Issu

Nabídka krále Dareia

Egyptským faraónem

Nekradu svá vítězství

Drtivá převaha Peršanů

Alexandrův manévr

Perský král znovu prchá

Královský palác v plamenech

Dareiova smrt

Vojáci se bouří

Plány na další tažení

Dobyvatelův konec

Krvavý rozpad veleříše

Proč zemřel?

Ulomil Alexandrovi nos

221 př. n. l.
První císař sjednocuje Čínu

Ze stovky jich zbylo sedm

Sjednocuje zemi silou zbraní

Císař – reformátor se dává do díla

Učence zahrabte do země!

Budovatel Velké čínské zdi

Gigantická hrobka pro vládce

Hlídala ho hliněná armáda

Průtrž mračen vyvolá vzpouru

Hedvábná stezka

44 př n. l.
Vražda Gaia Iulia Caesara

Doživotním diktátorem

Spiklenci se domlouvají

Caesar nedbal na varování

Zasypali ho třiadvaceti ranami

Nezdar spiklenců

312
Konstantin Veliký vítězí ve znamení Krista

Křesťanští disidenti

Umíněnost zasluhuje trest?

Čtyřka vládne říši

Příliš mnoho ukřivděných

Tažení na Řím

Znamení na nebi

Plán, který selhal

Milánský edikt

Válka mezi augusty

Konkurent je nejlepší mrtvý

Konstantinova metropole

Ariáni – první kacíři

Bůh, nebo světec?

Papežský podvod

Císař odpadlík

Rozpad impéria

636
Tažení ve jménu Alláha

Útěk do Mediny

Dobytí Mekky

Porážka Byzantinců a Peršanů

Do bitvy na velbloudovi

Svržení Umajjovců

Centrum vzdělanosti

Říše se rozpadá

Pád Bagdádu

Šíité a sunnité

800
Karel Veliký korunován na císaře

S králem šup do kláštera

Potrpí si na vzdělance

S pohany se nemazlil

Zmlácený papež

Nečekaná korunovace

Rozpad Karlovy říše

Svatá říše římská

1066
Vilém Bastard dobývá Anglii

Nároky Viléma Bastarda

Křížové tažení

Bitva u Stamfordského mostu

Zakopnutí vévody Viléma

Svatý kříž! Všemohoucí Bůh!

Normané ustupují

Čím jste zhloupli?

Král je mrtev!

Z bastarda dobyvatelem

Vilémovo jezdectvo

Královská vůle

1095
Křižáci táhnou na Jeruzalém

Porážka u Mantzikertu

Byzantský císař v nesnázích

Srozumitelný cíl

Tak to nařizuje Kristus

Konec chudých křižáků

Utekl od manželky

Před hradbami Jeruzaléma

Krvavý masakr

Zrození Jeruzalémského království

Ostudný útěk hraběte Raimonda

Druhé křížové tažení

Bůh odvrátil svou tvář

Je lepší se dohodnout

Král přišel o spodky

Bránili poutníky do Svaté země

Ušlechtilý protivník

Křížová výprava dětí

Arabové, díky za číslice!

1215
Čingischán ovládne Peking

Já se vrátím a zvítězím!

Na flám jen třikrát za měsíc

Nač paláce? Spíme ve stanech!

Přes poušť Kyzylkum

Povražděte je všechny!

Zabila ho manželka poraženého krále?

Luk jako strašná zbraň

Evropu zachvátila hrůza

Chán se smířil s tučnou penzí

1348
Černá smrt kosí Evropu

Mrtvoly házeli přes hradby

Mor neušetří nikoho

Může za to bakterie

Kroniku už nedopsal

To je konec světa!

Nezůstal nikdo, kdo by pohřbíval

Trest za hříchy?

Mor způsobil zánik feudalismu?

Kdo zastaví blechy a krysy

Objevitel původce moru

1431
Jana z Arku umírá na hořící hranici

Osvoboď Orleáns!

Může za to přívrženkyně ďábla

Korunovace v Remeši

Zajetí u Compiégne

Útěk se nezdaří

Co jí hlasy zakázaly

Mučit se nebude

Budeš upálena!

Pozdní rehabilitace

Byla Jana královou sestrou?

Vítěz stoleté války

1453
Turci dobývají Konstantinopol

Smrt na Kosově poli

Lucemburk na útěku

Pád Konstantinopole

Křesťan zhotovil dělo pro muslimy

1492
Kryštof Kolumbus přistává v Americe

Do Indie na západ!

Projekt s chybnými základy?

Cizinec v čele španělské výpravy

Kreslič map admirálem

Vzhůru k neznámým břehům!

Kolumba hodíme do moře!

Slavné přistání

Kde je zlato?

Ztroskotání na Štědrý den

Návrat v bouři

Rozhodnout musí papež

Vzhůru na Hispaňolu

Indiáni se mstí

Třetí výprava

Smrt v zapomnění

Předběhli Kolumba

Evropa začala kouřit

Kolumbovská výměna

1517
Martin Luther bouří proti církvi

Ve stopách Wicliffa

Svoboda z tiskařského lisu

Je církev dílem ďábla?

Luther v klatbě

Kněží se žení

Selská válka

Zwingli kontra Luther

Reformaci nařizuje král

Přísný vládce ze Ženevy

Rozvod Jindřicha VIII.

1533
Španělé ničí indiánské říše

Návrat bílých bohů

Není cesty zpátky!

Cortésova lest

Úspěch budí závist

Ústup z Tenochtitlanu

Proč jsem se trmácel?

Hledání země zlata

Místokrál Nové Kastilie

Ničte pohany!

Zlato Atahualpu nezachrání

Smrt dobyvatele

Mayové vzdorovali nejdéle

Neštovice byly horší než Pizarro

Zlato prohýřili a utratili ve válkách

1588
Porážka španělské Armady

Podnik věnovaný Bohu

Armadu pronásleduje bouře

První střetnutí

Španělé plují do pasti

Drake rozhání Armadu

Bylo to neštěstí

Dva rivalové – Drake a Frobisher

1609
Galileo Galilei zkoumá vesmír dalekohledem

Co ukázal dalekohled

Kepler gratuluje

Raději opatrně

Matematici jsou kacíři!

Zatím jenom napomenutí

Tiskárna rychlejší než papež

Stačí pohled na mučidla

Odvolávám, co jsem tvrdil

Jen přelstít inkvizici

Závěr v domácím vězení

Galilei papežům nevoněl

Tajemství vatikánského archivu

1620
Otcové poutníci hledají novou vlast

Chceme do Ameriky

Mayflowerská kompaktáta

Indiánka zachránila bělochy

1649
Anglický král na popravišti

Evropa nemá zájem

Richelieu jako vzor

Parlament klade požadavky

Vyberte počestné lidi

Proč jsme sahali po zbraních?

Veřejný nepřítel Anglie

Ve jménu lidu

Usekneme mu hlavu i s korunou

Zamyšlení nad rakví

Krátká éra anglické republiky

Rodilý Pražan anglickým admirálem

Vrátil se na otcův trůn

1683
Osmané utíkají od Vídně

Lijáky zachránily Vídeň

Pro větší slávu Alláha

Turci jsou přede dveřmi

Všem zajatcům řeže hlavy

Polští jezdci útočí

Turci berou nohy na ramena

Velkovezírova hlava pro sultána

Je libo rohlík a kávu?

1703
Car Petr I. otvírá okno do Evropy

Císař cara zklame

Vzhůru do války

Porážka u Narvy

Ze zvonů odlijte děla

Nová metropole Ruska

Rozhodnutí u Poltavy

1776
Amerika chce nezávislost

Koloniální správa utahuje šrouby

Bostonský masakr

Zkáza škuneru Gaspee

Bostonský čajový dýchánek

Potrestání Bostonu

Nejsme podřízeni parlamentu!

Minutoví muži se připravují

Utíkejte, psi

Vrchní velitel nechce mzdu

Král chce válku

Nejpamátnější den Ameriky

Američanům poradil Angličan

Vynálezce se zasloužil o mír

1788
První kolonisté v Austrálii

Podnebí příznivé, domorodci neškodní

Kam s trestanci?

Novodobá Noemova archa

Založení Sydney

Králův příkaz

Přítel domorodců

Vyvraždění Tasmánců

1789
Pařížané dobývají Bastilu

Svolání generálních stavů

Čím je třetí stav

Vznik Národního shromáždění

K čertu s nimi

Hrabě Mirabeau varuje

Ozbrojujte se!

Bastila se vzdává

Sire, to je revoluce

1815
Napoleon skončil u Waterloo

Králův noční útěk

Zděšení ve Vídni

Prusové dostávají výprask

Kotel u Waterloo

Smeteme ho čelným útokem

Grouchy klidně snídá

Francouzi útočí

Rozkaz pro Neye

Rozstřílená jízda

Císařská garda nastupuje

Merde!

Co se stane s ubohou Francií?

Na Svatou Helenu

Napoleonova smrt

Říkali mu Orlík

Druhý francouzský císař

1824
Bolívar osvobozuje Latinskou Ameriku

Přísaha na Aventinu

Začátek občanské války

Přináším vám svobodu

Obviněn ze zrady

Světadíl zbrocený krví

Porážka republikánů

Pokus o vylodění

Smrt za zradu

Projdu od Atlantiku k Pacifiku!

Prezidentem Kolumbie

Porážka Španělů

Rozhodující bitva

Bolívar diktátorem

Demise a smrt

Monroe: Ameriku Američanům

1859
Darwinův převrat v biologii

Inspirace Malthusem

Vědecká kniha bestsellerem

Člověk je příbuzný opic!

1903
První motorové letadlo ve vzduchu

Dokázali jsme to!

První havárie

Telegram otci

Opraváři kol sní o létání

Dvojplošník sestavený na koleně

V Evropě byl první Brazilec

1914
Osudný atentát v Sarajevu

Vyvzdorovaná láska

„Vykonejte svatou pomstu!“

Varování na Konopišti

V davu číhal muž s bombou

To je pobuřující!

Osudné výstřely

1917
Hořké vítězství ruské revoluce

Nepokoje nebudeme trpět

Pád cara

Návrat emigrantů

Lenin německým agentem?

První pokus o převrat

Zatykač na Lenina

Generál Kornilov zasahuje

Bolševici přebírají iniciativu

Povstání se odkládá

Kerenskij jede pro posily

Dobytí Zimního paláce

Bolševici začínají vládnout

Varování Maxima Gorkého

Krutá poprava carské rodiny

1933
Hitler v čele Německa

Ten má držku!

Chci se stát agitačním řečníkem

Poprvé s hákovým křížem

Diktátor v čele strany

Nezalekne se ani krve

Puč v pivovaru

Zneužitý generál

Před mnichovským soudem

Fešácký kriminál

Muž pořádku a disciplíny

Pád do krize

Osvobodíme německý lid

Nejsilnější stranou parlamentu

Hindenburg mění kancléře

Začíná německá revoluce

Konec Výmarské republiky

1943
Stalin vrací úder

Operace Modrá

Evakuace se zakazuje

Boj o každý dům

Němci jsou v pasti

Nesmíte kapitulovat!

Opravdový muž by se zastřelil…

Pomoc ze Západu

Nový maršál se druhý den vzdal

Vadil Stalinovi i Chruščovovi

1945
Jediná bomba vymazala Hirošimu

Krutá bitva o Okinawu

Japonci nechtějí kapitulovat

Nová ničivá zbraň

Enola Gay veze Chlapečka

Žádná sprostá slova

Nad Hirošimou

Jen siluety na zdi…

Bože, co jsme to udělali?

Druhý je Tlouštík

Náhradní cíl Nagasaki

Císař je pro mír

Snést nesnesitelné

Měli Němci atomovou bombu?

1949
Komunisté vládnou v Číně

Pád císařství

Občanská válka

Japonská agrese

Vítězství komunistů

Osud Velkého kormidelníka

1969
Američané přistávají na Měsíci

Začalo to Sputnikem

První byl Gagarin

Kennedyho výzva

Smrt na prahu vesmíru

Sověti nabírají zpoždění

Program Apollo

Procházka po Měsíci

Šlo o podvod století?

Kdo byl poslední?

Po Měsíci jede Lunochod

1973
Počátky internetu, který spojil svět

Jak spočítat bombu

Start digitálního věku

Úloha otce kybernetiky

Jak čelit jadernému útoku

Jak to bude fungovat?

Otevírá se svět informací

1989
Jak padla Berlínská zeď

Vznik Solidarity

Příliš krátký závan svobody

Konec Brežněvovy éry

Vynucená perestrojka

Začátek změn

Gorby, zachraň nás!

Symbol železné opony

„Okamžitě a bez odkladu“

Zhroucení východního bloku

Chronologický přehled vybraných událostí dějin

Výběr z literatury

Copyright © Jan Bauer, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2016

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-288-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-289-6 (mobi)

Dějiny světa mohly být jiné…

Rok 2006 začal malou senzací. Čínský právník a sběratel Liou Kuang představil mapu světa nakreslenou v Číně roku 1763. V jejím doprovodném textu však bylo uvedeno, že jde o kopii mapy z roku 1418. Zcela překvapující na ní bylo především velmi přesné rozvržení všech kontinentů. Neznámý čínský kartograf takřka dokonale zakreslil obrysy Afriky, ale i Severní a Jižní Ameriky. Zvláště překvapovalo, že dobře znal i východní severoamerické pobřeží.

Na mapě samozřejmě nechyběla ani Austrálie, byť její obrysy byly poněkud zjednodušené, a dokonce ani Antarktida. Zakreslená pevnina kolem severního pólu zřejmě vznikla záměnou souvislých ledových ker s pevninou. Zajímavé byly také popisy jednotlivých oblastí. U západního pobřeží Ameriky uváděl text v čínských znacích: „Kůže lidí z této oblasti je černo-rudá. Na hlavách a kolem pasu nosí pera.“ U Austrálie bylo zase napsáno: „Kůže domorodců je černá. Všichni chodí nazí. Zdobí se předměty z kostí.“

Sběratel Liou Kuang na svolané tiskové konferenci tvrdil, že tuto mapu koupil v roce 2001 od jednoho šanghajského antikváře za 500 dolarů. Nejedná se však o podvrh? Vždyť pokud by tato mapa byla skutečně kopií originálu z roku 1418, znamenalo by to, že Číňané výrazně předstihli Kolumba, da Gamu a Magalhãese a další evropské mořeplavce a že jejich zeměpisné poznatky byly začátkem 15. století na takové úrovni, jaké Evropané dosáhli až v době slavného britského kapitána Jamese Cooka. Objevená mapa zcela odpovídala tomu, co ve své knize „1421: Rok, kdy Čína objevila svět“ shrnul britský badatel a někdejší důstojník Královského námořnictva Gavin Menzies. Podle jeho zjištění vyslal počátkem 15. století čínský císař Ču Ti z dynastie Ming na moře několik expedic, které nejenže objevily Austrálii, ale také překonaly Tichý oceán a přistály u západního pobřeží Ameriky. Co víc, putovaly od pobřeží Indie k břehům Afriky, obepluly mys Dobré naděje a křižovaly Atlantský oceán. V té době si na takové cesty tehdejší evropské námořní velmoci – Portugalsko a Španělsko – vůbec netroufaly, a tak není divu, že Evropané o těchto čínských plavbách nevěděli.

Nicméně jisté poznatky se z hlubin minulosti vynořují. Jedním z nich by měla být podle Menziese mapa světa benátského zeměpisce otce Maura z roku 1459. Je na ní totiž velmi přesně zakreslen nejjižnější bod Afriky mys Dobré naděje, a to o dvacet devět let dříve, než ho obeplul portugalský mořeplavec Bartolomeo Diaz.

Odkud mohl mít otec Mauro takové zeměpisné znalosti? Menzies se domnívá, že jeho informátorem byl pravděpodobně jiný Benátčan Niccoló da Conti, který pobýval v roce 1421 v indickém přístavu Kalikut, a to právě v době, kdy sem připlula čínská expedice. Da Conti se dokonce s Číňany plavil po Indickém oceánu na jedné z lodí pokladů a jako první Evropan na vlastní oči spatřil nejjižnější cíp Afriky.

Na čínských objevitelských plavbách měl největší zásluhu admirál Čeng Che. Jako jeden z mongolských chlapců vykastrovaných po svržení mongolské dynastie Togontömör se dostal do domácnosti budoucího císaře Ču Tiho. Byl učenlivý a nadaný a časem se vypracoval na jednoho z jeho nejbližších rádců a důvěrníků. Eunuši, protože přišli o své mužství, mohli hlídat císařovy manželky a měli přístup do jejich paláců za branami Zakázaného města. Stávali se nejen strážci harému, ale i dveřníky a císařskými úředníky. Přitom Čeng Che byl pro svou značně nadprůměrnou výšku přes dva metry, stokilovou váhu i osobní odvahu přímo předurčen pro vojenskou kariéru. Stal se Nejvyšším eunuchem, získal přezdívku San Pao, Tři poklady, a navzdory tomu, že se na moři nikdy dříve neplavil, byl jmenován admirálem, nejvyšším velitelem císařské flotily.

Už za panování předcházejících mongolských dynastií měla Čína, tehdy se nazývající Říše středu, mohutné loďstvo. Císař Ču Ti se však rozhodl vybudovat ještě větší námořní sílu, která by vytlačila z mezinárodního obchodu s kořením Araby a zároveň zastrašila vládce cizích zemí. Podle jeho imperiálních představ měly všechny ostatní země platit Říši středu pravidelný poplatek za obchodní privilegia a vojenskou ochranu. Zmíněná obchodní privilegia představovala možnost odebírat čínské zboží, zejména hedvábí a porcelán, za výhodné ceny. Tak by se ovšem ostatní státy neustále zadlužovaly vůči Číně a tím pádem dostávaly do závislého postavení.

Císař Ču Ti přikázal postavit 1 681 nových obchodních a válečných lodí, mezi nimiž bylo i 250 „lodí pokladu“, nevídaných plavidel s devíti stěžni. Celkem tak císařská flotila dosahovala počtu 3 500 lodí. Přitom se jednalo o plavidla, s nimiž se ani ty největší evropské koráby nemohly zdaleka měřit. Zmíněné lodě pokladů byly dlouhé 120 a široké 50 metrů, měly výtlak kolem 1 500 tun a mohlo se na nich plavit až 1 000 členů posádky. Kromě plachet na devíti stěžních byly vybaveny i vesly, přičemž jedno veslo obsluhovalo třicet mužů.

Pro srovnání karavela Santa Maria, s níž Kolumbus v roce 1492 přistál na Bahamách, byla dlouhá asi dvacet čtyři metrů, široká osm metrů, její výtlak je odhadován na 60 tun a plavilo se na ní osmatřicet námořníků. Už z tohoto porovnání je vidět, že Čína byla v 15. století největší námořní velmocí na světě.

Na svou první plavbu se Čeng Che vydal v roce 1405. Zatímco Kolumbus o osmdesát sedm let později zamířil přes Atlantik s pouhými třemi koráby, Čengova flotila měla dvaašedesát obrovských lodí pokladů vesměs speciální konstrukce stavěných tak, aby odolávaly bouřím a tajfunům. Admirál přitom velel posádce čítající stěží uvěřitelných 27 800 námořníků.

Výprava plula do Malakky v dnešní Malajsii, která tehdy byla nejdůležitější obchodní křižovatkou v jihovýchodní Asii. Nakládalo se zde koření z Moluk, prodávaly se tu indické látky i čínský porcelán, setkávali se zde Malajci, Thajci, Bengálci, Peršané i Arabové. Čeng Che z pověření císaře tento přístav ovládl a učinil z něho čínskou kolonii.

Při následujících výpravách získali Číňané kontrolu nad celým námořním obchodem v Indickém oceánu, jednotlivé flotily dopluly až do indického přístavu Kalikut, další se dostaly do Hormúzu v Perském zálivu, na Maledivy a na východní pobřeží Afriky tehdy ovládaném Araby.

V roce 1419 přivezla Čeng Cheova flotila do Pekingu vládce nebo vyslance zemí kolem Indického oceánu a císař je zde dva roky nákladně hostil. Poté co se v březnu 1421 zúčastnili slavnostního otevření nově vybudovaného Zakázaného města s císařským palácem a byli na rozloučenou obdarováni bednami modrobílého porcelánu, rolemi hedvábí a bedničkami s nefritem, císařská flotila je zase rozvezla do jejich domovů. Desítky největších čínských lodí putovaly do Hormúzu, Adenu a dalších měst v Arábii, do Mogadiša, Malindi a Mombasy ve východní Africe, do Kalkaty a Kambaje v Indii, na Srí Lanku, do Vietnamu, do Japonska a do dalších míst.

Doprava cizích vyslanců a panovníků byla tentokrát jen malou částí velkého úkolu pro admirála Čeng Che. Jeho největší námořní armáda měla, jak praví císařský edikt, doplout „až na konec světa a vybrat poplatky od barbarů v zámoří… přivést všechny v Podnebesí (rozuměj do područí Říše středu), aby mohli být civilizováni…“

Obrovská výprava několika stovek zčásti obchodních a zčásti vojenských lodí vyplula 5. března 1421 z Tchang-ku (nedaleko dnešního Tiencinu) na pobřeží Žlutého moře. Při plánování této výpravy se myslelo skutečně na všechno, jak o tom svědčí i skutečnost, že s sebou pro rozptýlení námořníků vezla také prostitutky převážně z kantonských nevěstinců. Za šest týdnů dorazila celá obrovská expedice do Malakky, která byla výchozím bodem pro další cestu.

U pobřeží Sumatry rozdělil admirál Čeng Che flotilu na čtyři části. První skupině lodí velel eunuch Chung Pao, druhé Čou Man, třetí admirál Čou Wen. Tato jména stojí za zapamatování, protože tito námořní velitelé se co do délky svých plaveb přinejmenším vyrovnávají Kolumbovi či Magalhãesovi. Konečně čtvrté, nejmenší části císařského loďstva velel sám admirál Čeng Che.

Poté co přenesl své pravomoci na ostatní, bylo jeho úkolem rozvézt vyslance ze zemí jihovýchodní Asie do jejich domovů a pak se zase vrátit do Číny. Jako svého nejbližšího důvěrníka a rádce ho císař nemohl postrádat.

Jenže zatímco stovky čínských lodí brázdily světové oceány na předtím a ani dlouho potom nevídaných objevitelských plavbách, domácí politické události v Číně přinesly zásadní zvrat. Povstání ve Vietnamu a následně vojenský útok Mongolů ohrozily postavení císaře Ču Ti. Velké vojenské tažení miliónové armády proti mongolské invazi způsobilo Číňanům finanční potíže a nakonec skončilo krachem. Sám čtyřiašedesátiletý Ču Ti zemřel v srpnu 1424 ve vojenském stanu uprostřed války.

V září 1424 usedl na císařský trůn jeho syn Ču Kao-č, muž poněkud zápecnické a opatrnické povahy. Hned jeho první edikt učinil konec čínským objevitelským plavbám: „Všechny cesty lodí pokladů končí. Všechny lodě kotvící v Tchaj-cchangu se přesunou do Nankingu a všechno zboží z jejich palub bude vráceno úřadu vnitřních záležitostí a uschováno… Stavba a opravy všech lodí pokladů budiž okamžitě ukončeny…“

Nový císař neprojevoval žádný zájem o objevitelské plavby a velkorysou imperiální politiku svého otce. Podle jeho názoru šlo o zbytečné a navíc riskantní plýtvání prostředky. Když se v říjnu 1423 po dvou a půl letech plavby po světových mořích vrátily dvě ze tří skupin lodí, nikdo je oficiálně nevítal a nikdo nesměl projevovat zájem o to, co objevily. Říše středu jako vzor božské dokonalosti se na císařův příkaz opět uzavřela sama do sebe, izolovala od ostatního světa a přestala se zajímat o vše, co se dělo za jejími hranicemi. Odpor ke kontaktům s cizinou šel tak daleko, že komukoliv, kdo by se věnoval zahraničnímu obchodu, hrozila poprava.

Pouze admirál Čeng Che unikl pronásledování a nový císař ho poslal do výslužby s titulem správce císařské loděnice. Zemřel v roce 1435. Jako poslední tečku za svým dramatickým životem nechal čtyři roky před smrtí vztyčit v chrámech Nebeské přadleny v Ťiang-su a v Liou-ťia-kangu dvě kamenné stély s nápisy, které jsou jediným přímým svědectvím o velkém čínském objevitelském dobrodružství. Všechny ostatní zprávy musely být totiž na císařský příkaz zničeny.

Obě stély byly však objeveny až ve 20. století. Do té doby neměl žádný historik tušení o tom, že Čína byla na počátku 15. století námořní velmocí. Na stéle z Ťiang-su se praví: „Od chvíle, kdy jsme my, Čeng Che a jeho druzi, na počátku éry Jung-le (vlády císaře Ču Tiho v roce 1403) dostali císařské pověření jako vyslanci do zemí barbarů, uskutečnili jsme až doposud sedm plaveb. Ve všech případech jsme veleli několika desítkám tisíc císařových vojáků a více než stovce zaoceánských lodí. Vypluli jsme z Tchaj-cchangu a vydali se na moře. Cesta nás zavedla do Čan-čchengu (Čampa), Sien-lua (Thajsko), na Kua-wu (Jáva), do Kchu-ťi (Kóčínu) a Ku-li (Kalikutu), než jsme dorazili do Chu-lumu-s’ (Hormuz v Perském zálivu) a dalších zemí na západě, celkem do více než tří tisíc.“

Na stéle v Liou-ťia-kangu se zase můžeme dočíst: „Procestovali jsme přes 100 000 mil nedozírných vodních plání, spatřili obrovské mořské vlny (tsunami), které se jako hory tyčily vysoko k nebi, viděli jsme vzdálené barbarské země, ztrácející se v modravém oparu. Pod plachtami, velebně vzdutými jako oblaka, jsme dnem i nocí pokračovali stejně rychle, jako ona hvězda putovala nad těmi nespoutanými vodami.“

Od časů starověkého Řecka a Říma jsme my Evropané přesvědčeni, že Evropa je pupkem světa a všechno, nebo skoro všechno, co v dějinách stojí za zaznamenání, se odehrálo právě tady. Není divu. Vždyť odtud vyrazili křižáci osvobodit hrob Ježíše Krista z rukou nevěřících, odtud vyplul Kryštof Kolumbus ke břehům Ameriky, tady poprvé zamířil Galileo Galilei dalekohled, byť ještě hodně primitivní, ke hvězdám, tady vzlétly první balóny na horký vzduch do ovzduší a rozjela se první parní lokomotiva. Byli to evropští dobyvatelé, kteří ovládli všechny kontinenty, aby využili jejich bohatství a rozšířili na ně svou představu světa. Ale příběh, který jsem vám v úvodu vyprávěl, ukazuje, že tomu mohlo být zcela jinak. Chybělo málo a v čele světové civilizace mohla stát právě Čína, rozlehlá země v jihovýchodní Asii, jejíž obyvatelé vymysleli papír, knihtisk, hedvábí, střelný prach, kompas a další vymoženosti lidského pokroku. Pak bychom ovšem museli psát dějiny světa z pohledu Číňanů a my, obyvatelé Evropy, bychom upadli do bezvýznamnosti a o naší historii by se v dějinách světa psalo možná jen v glosách pod čarou.

Samozřejmě přeháním, ale úmyslně, abych ukázal, že dějiny lidstva mohly být jiné. Je proto nejvýš potřeba přistupovat k historii s pokorou a nevynechávat z ní žádnou zemi a žádný národ, byť se v něm nenarodil velikán typu Aristotela, Koperníka, Kolumba, Galilea, Komenského nebo Darwina. Vždyť i nepatrné národy měly své velké muže. Stačí pomyslet na to, jak úžasnou odvahu představovalo například osídlení tichomořských ostrovů, když tamní neznámí hrdinové museli putovat na chatrných plavidlech přes nedozírné vodní pláně.

Chtěl bych vám představit rozhodující okamžiky lidských dějin, byť sebekriticky uznávám, že můj výběr je možná subjektivní a leckdo z vás, milí čtenáři, by možná vybral úplně jiné události. Ale to už je úděl dějepisců, že se nezavděčí všem.

3000 př. n. l.
Sumerové a Egypťané začínají psát

Kdy začali lidé psát? Kdo vytvořil historicky první písmo? Byli to staří Egypťané, nebo Sumerové v Mezopotámii? Odpovědět na tuto otázku bude trochu složitější. Už proto, že ani egyptské hieroglyfy, ani sumerské klínové písmo nepředstavují ty nejstarší písemné záznamy.

První piktografické písmo se objevuje na hliněných tabulkách z chrámu sumerského města Uruku, které pocházejí z konce 4. tisíciletí př. n. l. K všeobecnému překvapení se však nejedná o nějaké náboženské texty nebo legendy, ale o účetní záznamy. „Urucké tabulky jsou popsány seznamy pytlů s obilím a hlav dobytka,“ vysvětluje francouzský jazykovědec Georges Jean.

První písmo je vlastně tvořeno jednoduchými nákresy, piktogramy, označujícími jednotlivé předměty. Například vola představuje stylizovaná volská hlava, ženu stydký trojúhelník s čárkou lůna, nepřátelství značí dvě zkřížené čáry, patrně jde o symboliku dvou zkřížených kopí či mečů.

Původních jednoduchých sumerských piktogramů, připomínajících někdy dětské čmáranice, napočítali vědci zhruba 1 500. Teprve později byly tyto jednoduché piktogramy nahrazeny složitějším klínovým písmem rytým seříznutými rákosovými pisátky na hliněné destičky.

Všechno má svou značku

Dlouho se vědci domnívali, že piktogramy na hliněných destičkách z Uruku jsou těmi nejstaršími písemnými záznamy na světě. Ovšem tento názor vzal nečekaně za své v roce 1987, kdy německá archeologická expedice vedená profesorem Rainerem Stadelmannem objevila v královském pohřebišti Umm el-Káb v egyptském Abydu hrobku vládce, který žil zhruba sto let před nástupem první dynastie faraónů. V hrobce mimo jiné našli soubor několika stovek kostěných destiček, na nichž byly vyryty hieroglyfické znaky. Každá destička měla v jednom rohu otvor, jímž byl zřejmě prostrčen provázek, kterým byla přivázána k nádobě nebo skříňce.

„Destičky byly zjevně používány pro označení částí pohřební výbavy,“ tvrdí Rainer Stadelmann a dodává: „Účelem hieroglyfických znaků bylo zřejmě označení původu, účelu, množství, kvality či majitele uloženého zboží, tedy obdobně jako v případě nálezů prvního písma ze sumerského Uruku to byly hospodářské informace.“

Starší než hieroglyfy

Už na konci 19. století si slavný britský archeolog William Flinders Petrie povšiml, že na mnoha keramických zásobnících jsou vyryty jakési značky. Jejich značné množství a vzájemná odlišnost ho přivedly k domněnce, zda se nejedná o nějaké písemné záznamy. Vzhledem k tomu, že byly vesměs starší než nejstarší hieroglyfy, uvažoval, jestli nejde o počáteční fázi vývoje tohoto písma.

Dnes se však egyptologové přiklánějí k názoru, že v tomto případě šlo spíše o označení výrobce nebo výrobní značku, podobně jako se puncem označují předměty z drahých kovů. Symboly na zásobnících tedy nemají co dělat s nějakým písemným projevem a nejsou přímým předchůdcem pozdějších hieroglyfů. Už proto převládl názor, že s prvním písemným projevem přišli Sumerové, kdežto v Egyptě se první hieroglyfické texty objevují až kolem roku 3000 př. n. l., tedy v době první dynastie faraónů.

Ve srovnání s nimi hliněné tabulky z chrámu v mezopotamském Uruku pocházejí z doby kolem roku 3200 př. n. l. Němečtí archeologové, kteří zkoumali hrobku v Umm el-Kábu v Abydu, však tvrdí, že nalezené kostěné destičky s hieroglyfy jsou zřejmě ještě starší. Svůj názor dokládají radiokarbonovým datováním nalezených předmětů z dotyčné hrobky. Potíž je v tom, že radiokarbonová data z tak vzdálené minulosti operují s přesností plus minus století, tedy nejsou příliš přesná. Rozhodnout, zda bylo první písmo dříve v Mezopotámii, nebo v Egyptě, tedy nebude snadné.

Je dokonce pravděpodobné, že první písemné záznamy jak u Sumerů, tak i u Egypťanů vznikaly přibližně ve stejné době. Ostatně kultura obou starověkých říší se vzájemně ovlivňovala a inspirovala a první písmo zde vzniklo ze zcela stejných pohnutek – pořídit účetní a hospodářské záznamy pro panovnický dvůr.

Posvátné písmo

První hieroglyfy (složenina dvou řeckých slov hieoros, posvátný, a glyfó, rýt či tesat) pocházejí z 3. tisíciletí př. n. l. a zřejmě vznikly ještě dříve. Je přitom zajímavé, že až do roku 390 n. l., kdy byl Egypt pod nadvládou Říma, se nijak výrazně nezměnily. Jenom počet používaných znaků se za tři tisíciletí zvýšil z původních 700 na 5 tisíc.

Jazykovědec Georges Jean tvrdí: „Na rozdíl od svých sumerských sousedů vytvořili Egypťané grafickou soustavu, kterou bylo možno vyjádřit všechno… Hieroglyfický systém je od svého prvopočátku… skutečným písmem především proto, že téměř úplně zachycuje mluvený jazyk, s jehož dnešní podobou se setkáváme v koptštině, vyjadřuje konkrétní a abstraktní pojmy…“

Složitost staroegyptského písma vyplývá z toho, že ho v podstatě tvoří tři druhy znaků – piktogramy, stylizované kresby představující věci nebo živé bytosti kombinované se znaky pro vyjádření myšlenek, dále fonogramy, tedy obrázky nebo jiné znaky vyjadřující zvuk, a konečně determinativy, znaky k rozlišení toho, zda jde o piktogram, nebo fonogram.

V Egyptě bývala znalost psaní a čtení privilegiem a dávala moc. Však také písaři představovali velmi vlivnou kastu. V případech, kdy se faraón sám odmítl učit číst, psát a počítat a spokojil se s tím, že je bohem, stávali se jeho písaři vlastně skutečnými vládci říše. Aby si svoji moc upevnili, neváhali dokonce prohlašovat: „Hieroglyfy mohou oživit nebo zabít toho, kdo se rouhá bohům!“

Sbohem, hieroglyfy!

Zatímco Sumerové ryli své písemné záznamy do hliněných destiček, Egypťané používali na psaní různé materiály. Texty tesali do kamene, ale také psali rákosovou hůlkou na papyrové svitky. Hieroglyfické písmo svými pracnými znaky však pro psaní na papyru příliš nevyhovovalo. Proto začali písaři používat hieratické písmo (z řeckého hieros – posvátný). Takto ho alespoň označil řecký dějepisec Hérodotos (484–425 př. n. l.), protože tak viděl psát staroegyptské kněze. Hieratické písmo má stejné znaky jako hieroglyfické, ale často je mezi sebou spojuje, takže se vzdaluje své původní formě. Kolem roku 650 př. n. l. se objevuje písmo, v němž jsou mezi sebou spojena všechna písmena a čte se stejně jako hieratické zprava doleva. Nazývá se démotickým nebo také lidovým písmem a stává se brzy nejběžnějším písmem v Egyptě.

2200 př. n. l.
Co způsobilo pád říše pyramid

Ač je to možná těžko k uvěření, zlatou dobu faraónů Staré říše, dobu obřích pyramid, ukončila globální klimatická katastrofa zřejmě už tehdy způsobená lidmi. Kolem roku 2200 př. n. l. se v Egyptě prudce ochladilo, což mělo za následek více než dvacetiletý výpadek každoročních záplav polí vodami Nilu. Pro egyptské zemědělství a pro celou mocnou říši to znamenalo naprostou katastrofu. Smrtí faraóna Pepiho II. skončila šestá dynastie a nastala doba temna, dodejme první v dějinách starého Egypta.

V zemi propukl zmatek, hodnostáři a kněží ztráceli autoritu, tlupy hladových venkovanů a otroků ve snaze opatřit si živobytí táhly krajem a pustošily kdysi pyšné paláce. Opakovaně malá úroda měla za následek hladomor, navíc do Egypta pronikaly hordy cizích nájezdníků z nitra Afriky a z Asie. Staroegyptské papyry, například takzvané Proroctví Nefertiho, líčí chaotické důsledky této katastrofy následovně: „Země směřuje do záhuby a nikdo toho nedbá… Veletok Egypta vyschl…“ Nápis v hrobce jednoho hodnostáře na pohřebišti v Moalle tvrdí, že tehdy mnozí Egypťané z hladu jedli i vlastní děti.

Kdo zavinil změnu klimatu?

Historikové tuto dobu mezi Starou a Střední říší nazvali „přechodným obdobím“, nebo také první „dobou temna“. Až donedávna nevěděli, čím vlastně bylo způsobeno, jak se mohlo stát, že mocná říše, která dokázala postavit více než sto metrů vysoké pyramidy, se náhle zhroutila jako domeček z karet, proč období prosperity vystřídal chaos, násilí a bída. Teprve nedávno vědci průzkumem sedimentů v deltě Nilu zjistili, že právě kolem zmíněného roku 2200 př. n. l. došlo k náhlým klimatickým změnám.

Důvodem mohlo být paradoxně samo zemědělství. Na většině území Středního východu, jižní Evropy, ale také například tehdejší Číny vykáceli lidé lesy ve snaze získat další úrodnou půdu pro svá pole. Při nepromyšleném spalování vyklučeného dřeva mohl v atmosféře vzrůst obsah uhlíku – raně historický skleníkový efekt, který byl zesílen pěstováním rýže na velkých plochách, jak bylo už v té době v Číně zcela běžné. V souhrnu to pak mohlo vést k výpadku dešťových srážek, jaký podle zjištění klimatologů postihl v 2. tisíciletí př. n. l. rozsáhlou oblast od Tibetu po Itálii. Postižen byl i Egypt, protože Nil přestal být napájen tropickými dešti způsobujícími jeho pravidelné rozvodňování.

Literární připomínkou pádu Staré říše je na papyru zaznamenaná řeč jakéhosi Ipewa, v níž líčí následky přírodní katastrofy: „Ano, lidé jedí trávu a polévají si ji vodou. Ani zrní, ani zelenina není pro drůbež a zvířata; hladoví lidé rvou pomyje vepřům z huby a říkají: to se lépe hodí mně než tobě.“ Zároveň Ipew varuje před zhoubným chaosem a rozvratem: „Lidové přísloví říkalo: Egypt se nikdy nestane pouští, jeho moc sahá až na konec světa. O vás se však bude říkat: byla to doba, kdy se Egypt sám zničil – bude se tak říkat o vás – zbude-li v Egyptě vůbec ještě pár lidí, který by zplodil potomstvo!“

Čas zapomenutých králů

Německý historik a publicista Hans-Christian Huf k tomu dodává: „Dnes se proto vychází z úvahy, že konec Staré říše rozhodně nezpůsobila pouze krátkozrakost pyšných panovníků. Stavba pyramid nesporně spolykala lví podíl ze státního rozpočtu, takže systém už nebyl tak dynamický, aby dokázal reagovat na nepředpokládané události a katastrofy. Avšak pravou příčinou zhroucení byla přírodní katastrofa.“

Na tom, jak vypadal Egypt v té době, se dějepisci nemohou shodnout. Neznáme jména panovníků, kteří se pokoušeli vládnout. Víme jen, že jejich moc byla omezena pouze na některá z bývalých center země a že se takto v Egyptě vystřídali příslušníci čtyř dynastií. Proč o nich nic nevíme? Dobové zprávy se o nich prostě nezmiňují. „Bohu rovný faraón se nemůže nikdy dopustit chyby,“ vysvětluje Hans-Christian Huf. „Tak byly zamlčeny ztracené války, mory a jiné katastrofy.“ Teprve roku 2070 př. n. l. se z doby temna vynořuje faraón Mentuhotep I., první vládce 11. dynastie, který silou zbraní opět sjednocuje Egypt.

Zakladatel Střední říše Mentuhotep I. zřejmě pocházel z města Pimontu v Horním Egyptě a byl velitelem vojska předcházejícího hornoegyptského vládce, kterého neznáme jménem. V bojích se mu podařilo znovu sjednotit Horní a Dolní Egypt, ale také opět ovládnout Sinajský poloostrov a Núbii. Podle Turínského papyru vládl úctyhodných jednapadesát let, ale je zajímavé, že některé prameny ho zcela opomíjejí a Karnacká deska se jmény králů ho zahrnuje pouze do dynastie Enjotefů, vládců Horního Egypta. Mentuhotepovy válečné úspěchy byly zřejmě podpořeny obnovením pravidelných záplav na Nilu, které vedly ke zvýšení zemědělské produkce. Mentuhotep I. a jeho nástupci Mentuhotep II. a III. přenesli své sídlo do města Wésetu (řecky Théby), obnovili zanedbané zavodňovací kanály a vyvedli říši z bídy. Zároveň za jejich panování začali Egypťané používat bronz, což jim umožnilo zdokonalit své zbraně a nástroje.

Vpád Hyksósů

Ve více než tři tisíciletí trvající historii starověkého Egypta nebylo přechodné období mezi Starou a Střední říší jedinou temnou dobou. Také druhé přechodné období bychom mohli označit za takové egyptské temno. I tehdy zavládl chaos a nejistota a říše se ocitla doslova před svým zánikem.

Slabá vláda královny Sebeknofruré nedokázala čelit opakovaným výpadům cizích vojsk z Asie, zvlášť když byla vyzbrojena koňmi taženými válečnými vozy a luky a šípy. „Nečekaně z oblasti východu nájezdníci podivné rasy pochodovali přesvědčeni o vítězství nad naší zemí,“ píše egyptský dějepisec Manethón (počátek 3. století př. n. l.). „Hlavní silou snadno ovládli vládce země, poté bezcitně spálili naše města, srovnali se zemí chrámy bohů a zacházeli se všemi domorodci s krutým nepřátelstvím…“ Kolem roku 1970 př. n. l., někteří historikové uvádějí časový údaj kolem roku 1755 př. n. l., se hroutí Střední říše a Egypt se postupně stává kořistí Hyksósů. Tak alespoň cizí nájezdníky nazývá Manethón, díky jehož mnohem později sepsaným Dějinám Egypta o nich vůbec něco víme.

Hyksósové dokonce usedli na egyptský trůn jako králové 15. a 16. dynastie a tím vlastně získali svoje pojmenování. Manethón totiž pohrdlivě nazval tyto panovníky heka chasut (hyksós), což znamená „vládcové pastýřů“. Chce je tak odlišit od právoplatných egyptských králů – faraónů. Odkud však vlastně přišli?

Některé dokumenty je označují za aamu, tedy Asijce. Více nám však prozradily až archeologické výzkumy. V 60. letech 20. století zkoumali rakouští archeologové vedení Manfredem Bietakem lokalitu z doby bronzové Tell el-Daby v nilské deltě. Objevili přitom pozůstatky osídlení, které nápadně připomínají tehdejší kulturu v oblasti Libanonu a Izraele. V letech 1978 až 1985 získali podobné poznatky kanadští egyptologové z Torontské univerzity kopající na jiné lokalitě ze střední doby bronzové v Tell el-Maschúty. Dnes jsou egyptologové vcelku zajedno, že Hyksósové byli tvořeni semitskými kmeny Kanaánců a Amorejců.

Mumie se sečnými ranami

Sídelním městem hyksóských vládců Egypta byl Hatworet (Avaris), později známý jako Džaanet, ve východní části nilské delty. Z těchto vládců známe jménem například Chajana, Apopiho a Chamudiho. Nestanou se však pány celého Egypta protože pět set kilometrů jižně vzdálený Wéset jim dokáže vzdorovat. Wésetský panovník Sekenjenre v boji s nimi sice padne, ale město ubrání.

Sekenjenreho mumie se dochovala, je uložena v Egyptském muzeu v Káhiře, na její hlavě můžeme napočítat pět sečných ran a každá byla smrtelná. Ale skutečnost, že tělo panovníka bylo mumifikováno a důstojně uloženo, svědčí o tom, že nepadlo do rukou nepřátel.

Syn padlého krále Kamose chce otce pomstít a proniká až ke zdem Hatworetu, na jeho dobytí ale už nemá dost sil. Teprve Ahmose I., syn Kamose a vnuk Sekenjenra, vrací Egyptu svobodu. Poučí se z výzbroje Hyksósů, zavede ve svém vojsku válečné vozy a luky a dosavadní bronzové sekyry nahradí účinnějšími meči. Nalodí svou armádu na mohutnou flotilu a přímo z vod Nilu nenadálým útokem dobývá kolem roku 1580 př. n. l. Hatworet. Druhé temné období končí, Egypťané jsou opět pány ve vlastní zemi, začíná doba Nové říše.

1200 př. n. l.
Velké stěhování národů

„Cizí národy opouštěly svoje ostrovy. V boji byly přemoženy a rozptýleny země, všechny najednou. Žádná země neodolala jejich pažím, od Chatti, Quode, Karchemiše, Arzavy až po Alašii…,“ čteme na vnější severní zdi zádušního chrámu faraóna Ramesse III. (1184–1153 př. n. l.) v Medínit Habu. Je to jediná dochovaná písemná zpráva o dramatických válečných událostech, které se odehrávaly v celém východním Středomoří na konci doby bronzové zhruba kolem roku 1200 př. n. l.

Divocí nájezdníci tehdy vyvrátili mocnou říši Chetitů či Chatti (nacházela se ve středu dnešního Turecka), zemi Arzava (pravděpodobně v západním Turecku) a Alašii, tedy Kypr. Cílem útoku těchto „Vikingů bronzové doby“, jak je nazval americký historik James Muhly z univerzity ve Filadelfii, bylo také pobřeží Egypta s úrodnou nilskou deltou. Hieroglyfy na zdi zádušního chrámu Ramesse III. (1184–1153 př. n. l.) nám o nich sdělují: „Táhli vpřed proti Egyptu, stojícímu v cestě, zatímco před nimi se šířil oheň. Pelištejci, Cekkerové, Šeklešové, Danunové a Vešešové – spojené země – položili své ruce na země a na rovině až po obvod země, přičemž jejich srdce bylo naplněno nedůvěrou…“

Ze všech jmenovaných útočníků se badatelům podařilo spolehlivě identifikovat pouze Pelištejce, pozdější z bible známé Filištíny. Zásluhu na tom má už Francouz Jean Champollion, který rozluštil hieroglyfy. Pokusy odhalit ostatní vyjmenované národy či kmeny zatím skončily nezdarem. Podle dosavadních archeologických nálezů se však dá usuzovat, že pocházely z ostrovů v Egejském moři. Svědčí pro to i egyptské texty, v nichž se o cizích vetřelcích hovoří jako o přicházejících „z moře“ nebo „z ostrovů uprostřed moře“. Právě proto je francouzský egyptolog italského původu Gaston Maspero už v roce 1881 pojmenoval jako „mořské národy“ a s tímto označením se dnes setkáme ve všech učebnicích dějepisu.

Velké tažení, nebo potyčky?

Co je však přimělo k tomu, že přímo z moře, jak popisují dávné nápisy, zaútočily tyto „mořské národy“ na tehdy největší velmoc, jakou nesporně byla egyptská říše? Britská historička Louise Steelová z univerzity ve velšském Lampeteru je ve svém názoru opatrná: „Není zřejmé, jednalo-li se o souvislé tažení, nebo o malé potyčky mezi rozličnými skupinami národů, ale přijatelnější se zdá druhá možnost.“

Jisté je, že faraón Ramesse III. v pátém roce svého panování vetřelce, kteří se spojili se sousedními Libyjci, v několika pozemních a námořních bitvách porazil. Na zdi jeho zádušního chrámu se dočítáme, že „Pelištejci a Cekkerové odtrhli svou zemi a přišli, a tím se zlomila jejich síla. Na souši to byli válečníci… a jiní na moři. Ti, co přišli po zemi, přemoženi a zabiti… Amon-Re je pronásledoval, aby je zničil. Ti, kteří pronikli do nilské delty, byli polapeni jako ptáci do sítí; tak byli zničeni… Jejich náčelníci byli odvedeni a zabiti…“

Potíže s přistěhovalci

Zdá se však, že Ramessovo vítězství nebylo zase až tak drtivé. Dokonce to vypadá tak, že poražené protivníky pouze přesídlil, ale nezničil, jak tvrdí nápisy na zdech jeho zádušního chrámu. Skutečnost, že Pelištejci a Cekkerové se později usazují v Palestině a na pobřeží Sýrie, zájmovém území Egypta, nesvědčí o nějaké jejich totální porážce. Německý badatel Eberhard Zangger tvrdí: „Vezmeme-li Ramesse III. za slovo, staly se země útočící konfederace po faraónových úspěšných taženích součástí Egypta. To je však vyloučené. Dnes se vychází z předpokladu, že většina protivníků pocházela z Egeidy (oblast Egejského moře), tedy z oblasti, kterou Egypt nikdy politicky nekontroloval. Navíc existují četné náznaky, že nové národy se v Sýrii a Palestině usidlovaly postupně, takže zřejmě nikdy nedošlo k jednorázové rozhodující bitvě mezi Egyptem a mořskými národy; spíše šlo o postupnou integraci přistěhovalců…“

Jak to tak vypadá, zřejmě se nejednalo o nějaký koordinovaný drtivý vojenský útok na Egypt, ale spíše o masovou migraci obyvatelstva, podobné stěhování národů, jaké ve 4. a 5. století našeho letopočtu přivedlo k pádu římskou říši. Jeden z reliéfů doprovázejících zprávu o útoku mořských národů na zdi zádušního chrámu v Medínit Habu zpodobňuje ženy a děti na vozech tažených dobytčaty uprostřed pozemní bitvy. Taková scéna naznačuje, že tyto válečné události doprovázel mohutný pohyb obyvatelstva, který nutil celé rodiny k hledání nových domovů. Je pochopitelné, že je přitahoval také bohatý Egypt.

Z reliéfů můžeme zjistit další zajímavosti. Například vyobrazené lodě s přídí vytesanou ve tvaru ptačí hlavy, na nichž útočníci připlouvají, výrazně připomínají loď, jakou známe z malby na jedné mykénské nádobě. Také jejich výzbroj – zašpičatělé dvojsečné meče, oštěpy a kulaté štíty – připomíná vojenské vybavení, jaké bylo v pozdním 13. století př. n. l. obvyklé ve světě mykénské kultury, tedy na Peloponéském poloostrově.

Čím se chlubí faraón

Na tzv. Harrisově papyru, dochovaném svitku dlouhém 40 metrů, jsou zaznamenány činy Ramesse III. a jeho dary chrámům. O jeho válečných výpravách je tu však kupodivu jen několik řádků. Neznámý písař faraónovým jménem pyšně prohlašuje: „Rozšířil jsem hranice Egypta a přivedl k pádu ty, kteří je překročili ze svých zemí. Porazil jsem Danuny, kteří jsou na svých ostrovech, Cekkerové a Pelištejci se změnili v popel; mořští Šerdenové a Vešešové skončili, jako by vůbec nikdy nebyli; zajatí najednou a jako zajatci dopraveni do Egypta, početní jako písek v poušti. Usídlil jsem je na opevněných místech, pokořených mým jménem. Početné byly jejich houfy jako statisíce. Každý rok jsem je všechny opatřil oděvem a obilím ze sýpek…“

Opět se o konfliktu s „mořskými národy“ nedozvídáme nic určitého. Jejich totožnost a osud jsou zahaleny tajemstvím. Faraón se ovšem chlubí, že se o tyto uprchlíky dokázal postarat a osídlil jimi nově dobytá území.

Zánik mykénské kultury

Jenže zatímco Egypt je dramatickými událostmi kolem roku 1200 př. n. l. zasažen pouze okrajově, v Řecku v té době dochází k pádu mykénské kultury. Archeologické vykopávky jednoznačně potvrzují, že v průběhu 12. stol. př. n. l. na řecké pevnině výrazně ubyl počet měst. Někteří historikové spojují tyto pohnuté události s dobytím slavné Tróje na pobřeží Malé Asie Řeky, k němuž došlo zhruba v této době.

Mykény, nacházející se v severovýchodní části Peloponéského poloostrova, nemusely být jako třeba Trója nebo krétský Knóssos znovu objeveny. Jejich trosky fascinovaly návštěvníky po celou dobu starověku a středověku. Gigantické hradby vybudované ze dva až tři metry dlouhých, metr vysokých a metr širokých kamenných kvádrů byly pokládány za jeden z divů světa.

V pozdějších dobách je řečtí a římští návštěvníci dokonce považovali za dílo jednookých obrů Kyklopů – nevěřili totiž, že by je mohli vybudovat lidé. V roce 170 n. l. popíše řecký spisovatel Pausánias po své návštěvě Mykén zachovalé části hradeb a zpola zasypanou Lví bránu. Zároveň uvádí: „Ve zříceninách se nachází Perseův pramen a hrob krále Agamemnóna, vrchního velitele Řeků v trojské válce.“

Egyptská inspirace

Vraťme se však nejdříve hlouběji do minulosti. V letech 1900 až 1580 př. n. l. zůstává řecká pevnina ve stínu minojské Kréty, kde je civilizace mnohem pokročilejší. Ale postupně tu dochází k výrazným změnám. Šachtové hroby z 16. století př. n. l. se svými oslnivými zlatými poklady dokazují, že Mykény tehdy rychle nabývaly na významu a že ve městě se nahromadilo podivuhodné bohatství. Ale nebyly to zdaleka jen Mykény. Šachtové hroby a kopulovité hrobky objevují archeologové i na dalších místech Peloponésu, v Messénii a v Lakónii a také v Thesálii. Na památkách nalezených v šachtových hrobech jsou patrné dekorativní prvky inspirované egyptským uměním a naopak z Egypta zase známe předměty zjevně mykénského původu. Mykénská civilizace musela mít s říší faraónů čilé kontakty. Největšího rozmachu dosahuje mykénská civilizace ve 14. a 13. století př. n. l. Řecko, navzdory tomu, že je ze tří čtvrtin hornaté, bylo poměrně hustě osídleno. Archeologové dosud objevili více než pět set sídlišť z pozdní doby bronzové. „Byť většina z nich má zemědělský charakter, nechybí ani monumentální sídla městského typu,“ připomíná český filolog a historik Antonín Bartoněk. Vedle Mykén vyrostly palácové komplexy a kyklopskými hradbami chráněná města, například v Tírynsu na severovýchodním pobřeží Peloponésu, v Pylu v Messénii, v Thébách a Orchomenu v Boiótii a v Iólku v Thessálii. Zbytky mykénského zdiva se dochovaly i na athénské Akropoli.

Přes převažující vliv mykénské kultury nebylo pevninské Řecko té doby zdaleka jednotné. Právě naopak, každé město tvořilo samostatný stát, v jehož čele stál král či jiný vysoký aristokrat. Určující roli měl však Peloponéský poloostrov a na něm území Argolis, jehož hlavním střediskem byly právě Mykény, domnělé sídlo krále Agamemnóna.

Vítěze války zabila manželka

Někdy kolem roku 1200 př. n. l. však přichází nečekaná katastrofa a zlatý mykénský věk se rázem uzavírá. Prakticky nedobytné hradby z kamenných kvádrů v Mykénách a Tírynsu se v krátké době mění v trosky. Všechny nádherné mykénské paláce jsou náhle zničeny, v plamenech požárů zaniká messinský Pylos. Z hlavních městských center přečkají bouřlivé období hrůz a ničení zřejmě jen Athény v Attice, pozdější nejvýznamnější centrum řecké kultury.

Někteří historikové spojovali tyto pohnuté události s předpokládaným návratem řeckého vojska od Tróje, kterou údajně dobylo někdy kolem roku 1210 př. n. l. Následné rodinné konflikty způsobené dlouhou nepřítomností hrdinů, stačí připomenout zavraždění krále Agamemnóna jeho vlastní manželkou Klytaiméstrou, by podle nich měly být odrazem mocenských sporů a sociálních bouří v Řecku, které zatím v důsledku dlouhé války citelně zchudlo.

Archeologické vykopávky potvrzují, že ve 12. století př. n. l. na řecké pevnině citelně ubylo sídlišť. Český odborník na dějiny starověku Pavel Oliva uvádí, že „například v Messénii se počet měst snížil z 41 na 8, v Argolidě ze 44 na 19. Čísla svědčí o náhlém odchodu nebo dokonce útěku obyvatel.“ Zároveň v této době podle archeologických nálezů výrazně přibývá řeckého obyvatelstva na Kypru a pobřeží Malé Asie (dnešního Turecka). Zdá se, že proud uprchlíků z pevninského Řecka směřuje právě sem. Svědčí pro to i pověst o tom, že nejlepší lukostřelec v řeckém vojsku Teukros se po dobytí Tróje usadil na Kypru.

Dórové, nebo mořské národy?

Jedna z teorií svaluje vinu za zničení mykénských měst na Dóry, primitivní kmeny přicházející z hornatého severu a hovořící jazykem příbuzným achajštině. Dórský vpád představuje poslední vlnu řeckého obyvatelstva přicházejícího do nejjižnějších oblastí Balkánu. Novější archeologické výzkumy však spíše dokládají, že k tzv. dórskému stěhování dochází až v době, kdy už mykénské paláce leží v troskách.

Nemůžeme ovšem pominout fakt, že prakticky souběžně s katastrofou, která postihla mykénské Řecko, dochází k útoku „mořských národů“ na říši Chetitů v Malé Asii, na Sýrii a Egypt. Je možné, že část těchto útočníků vpadla i na řeckou pevninu. Ostatně záznamy na tabulkách nalezených v Pylu popisují obranu města před vetřelci připlouvajícími po moři. Bohužel nemáme žádný důkaz o přítomnosti cizích bojovníků v řeckém vnitrozemí. Takovým by bylo třeba objevení jejich hrobů, ale archeologové zatím žádné nenašli.

Starořecké báje nabízejí zajímavou odpověď na otázku po vzniku mykénské civilizace. Někdy v 16. století př. n. l. měl do Řecka doplout Danaos, syn egyptského krále Béla. Danaos žil snad původně v Libyi, kde se nepohodl se svým bratrem Aigyptem, protože nechtěl dát jeho padesáti synům za ženy svých padesát dcer. Raději se odstěhoval do řecké Argolidy, kde založil město Argos. Aigyptos ho však přece jen vypátral a donutil jeho dcery ke sňatku se svými syny. Dopadlo to špatně. Danaos dcery navedl a o svatební noci jich čtyřicet devět, tedy až na jednu, zavraždilo své novomanžely. Po smrti pak musely v podsvětí za trest věčně nabírat vodu do děravého sudu. Spíš než jejich hrůzný čin nás teď ale zajímá fakt, že Danaos dal jméno všem Řekům. Vedle pojmu Achajové pro ně používá básník Homér i označení Danaové. Danaovým potomkem byl pak legendární zakladatel Mykén hrdina Perseus. Další z mykénských měst Tíryns je spojováno se jménem jiného bájného hrdiny Héraklea.

Odvetný úder proti mořským národům

Ve zhruba stejné době, kdy zanikají slavné Mykény, zaniká v centrální oblasti Turecka také chetitská metropole Chattušaš. Rovněž vzkvétající přístavní město Ugarit na pobřeží Sýrie padne za oběť útočníkům z moře. Při vykopávkách kanaánského Ugaritu našli archeologové texty na hliněných tabulkách, které jednoznačně ukazují na akutní nebezpečí cizí agrese. Na jedné z nich byl napsán dopis posledního krále Ugaritu Chammurabiho s žádostí králi Alašie o pomoc. Archeologové ho nalezli v peci uvnitř královského paláce. Sluhové ho zřejmě ani nestačili vypálit a poslat po spolehlivém poslovi. Zde je jeho znění:

Když chybí měď