Igor Kalinauskas

Ženská moudrost
a
Mužská logika

[ Válka pohlaví nebo princip doplnění ]

Poznání bez lásky nezrodí víru.

Láska bez poznání nezrodí pravdu.

ÚVOD

ŽENSKÝ A MUŽSKÝ SVĚT

Prvotní, nejpřirozenější a nepopíratelné rozdělení lidského druhu je rozdělení na muže a ženy. Každá mytologie se snaží tento fakt nějakým způsobem objasnit. Nemalou pozornost tomu věnuje také kultura a náboženství. Je velmi těžké najít sféru lidského života, kde by se rozdíly mezi mužem a ženou nebraly v úvahu. Tomuto faktu se jednoduše nedá vyhnout. Bohužel s vědomím a objektivním vztahem ke zmiňovanému tématu se setkáváme jen málokdy. Naše přemýšlení a konání je většinou ovlivněno výchovou a návyky, které jsme si osvojili. Ve většině případů přemýšlíme a konáme na základě výchovy nebo na základě osvojených návyků.

Každý vývojový stupeň civilizace přináší svoji mytologii, která buď muže a ženu sjednocuje, pokládá je za rovnocenné, nebo se snaží objasňovat, které pohlaví je lepší, silnější, krásnější... Tento přístup pak přirozeně spěje k neřešitelným rozporům, protiřečením a absolutně neefektivním šablonám chování.

Právě proto vznikl mýtus o tom, že žena a muž nejsou schopni pochopit jeden druhého, ba co víc, zdá se, že to ani nemají zapotřebí. Každý se snaží postavit toho druhého na „místo, které mu patří“.

Pokud existují rozdíly, svědčí to jen o tom, že každý má své silné a slabé stránky. A právě o nich budeme v této knize mluvit.

Začneme tím, že označíme základní kontext našich úvah.

Muž a žena jsou principiálně rozdílné bytosti. Nehledě na rozdíly, jsou oba lidmi. I navzdory tomuto společnému pojmenování se snaží oddělit jeden od druhého: silné pohlaví, slabé pohlaví, mužská logika, ženská logika, kdo je moudřejší, kdo je silnější, kdo víc trpí… Kvůli nepřiznání faktu, že muž a žena jsou rozdílní, se rodí idea rovnosti, která vede k takzvané „válce pohlaví“.

Nevyvolává soutěž nebo konkurenci, vyvolává přímo válku. Tyto rozdíly jsou tak zásadní, že najít společná pravidla pro soutěž nebo civilizovaný boj je v dnešní době nemožné. Zůstává boj, v němž obě pohlaví bojují dostupnými prostředky a metodami. Celá historie lidstva, současnost i všechny sféry života jsou protkány mužským a ženským tématem. Ani v běžném, ani v sociálním životě není možné se vyhnout nedorozumění.

Podívejme se, za co to vlastně bojujeme.

Bojujeme za přírodní, biologickou rovnoprávnost?

Kdokoli se podívá na mužské nebo ženské tělo, okamžitě vidí mnoho rozdílů. Rozdílná těla, která mají rozdílné funkce i možnosti.

Muž je silnější, žena déle žije. Ženy mohou rodit, přivádět na svět potomky. Mezi muži je statisticky více géniů (ale i netvorů). Muži jsou zpravidla fyzicky silnější, ale umění ve své tvorbě upřednostňuje tělo ženské. Každé pohlaví má svoje přednosti i své nedostatky. Muži a ženy velmi často bojují o to, aby mohli dělat jedno a to samé. Je pravda, že ženy chtějí častěji vykonávat výhradně mužskou činnost. Mužů, kteří by chtěli vyšívat, háčkovat nebo vychovávat děti, je mnohem méně. Takovým způsobem se pravděpodobně ženy snaží vybojovat si nějaká práva. Ale proč? Aby mohly házet kladivem nebo vzpírat?

Příroda obdařila každé pohlaví vlastním biologickým nositelem. Je otázkou, zda má smysl zatloukat hřebíky mikroskopem a pozorovat něco pomocí kladiva. Muži i ženy mají na úrovni biologické přírody jedno nezpochybnitelné právo. Být rozdílní.

Bojujeme za sociální rovnoprávnost?

Západ přivedl ideu tohoto druhu rovnosti prakticky k absurditě. Má to svoje následky. Je jimi narůstající vlna unisexu. Unisex se projevuje ve všem: od vnější formy až po chování v různých situacích.

Získáváme tím něco nebo přicházíme o přírodní přednosti? Je potřeba vykonávat stejnou práci i přesto, že jedné bytosti (pohlaví) to jde mnohem lépe než druhé? Je výhodné hrát podle stejných pravidel, když jsou přizpůsobeny jednomu schématu? Je pravdou, že sociální svět, společnost, je teritoriem mužů?

Sociální práva, to je téma, které je na jednu stranu uzákoněno státními kodexy a na druhou stranu je to téma velmi nepřehledné. Když se podíváme na pyramidu moci, uvidíme, že ta nejvyšší místa jsou obsazena převážně muži. Když se podíváme do historie, není to tak dávno, co ženy získaly volební právo. Právě to je důvodem představy, že sociální společnost jako taková, je místem mužské síly. Budeme-li mluvit otevřeně, musíme přiznat, že je to tak. Sociální život je mužské teritorium. K tomu, aby žena mohla být efektivní na tomto území, potřebuje mužské modely a nástroje.

Při vědomém přístupu ale žena může používat své přednosti, které bezpochyby má. Nepatří mezi ně ani ženská logika, ani ženská hysterie, ani ženská sexualita. Jsou to úplně jiné schopnosti, které jí byly dané a o nichž budeme ještě mluvit.

Využít rozdílů je teoreticky věc velmi jednoduchá, ale její uplatnění v praxi je velmi složité. Ženy se zapojily do sociálního života, do sociálních vztahů mnohem později než muži. Z toho důvodu se neustále snaží vybojovat své místo v sociální pyramidě, i když není vždy jasné, za co vlastně ještě bojují. Muži to přijímají jako útok na jejich odvěké území a nevědí, jak mají reagovat. Mají se vzdát řízení a svých postů „opravdových mužů“ nebo se mají pokusit vrátit ženu k dětem, do kuchyně a do kostela (Děti, Kuchyně, Kostel).

Na jedné straně válka pohlaví rodí neplodný unisex, na straně druhé přilévá olej do boje o elementární moc.

Co se týká sociální rovnosti, je nezpochybnitelným právem muže a ženy věnovat se rozdílným věcem a dělat je rozdílným způsobem.

Bojujeme za rovnoprávnost ve vztazích?

Podle všeho je toto jediné místo, kde rovnoprávnost nepřivádí k unifikaci. Muž i žena mají v osobním životě stejné právo být viděni, vyslyšeni a přijati. Mají stejné právo mít svá přání. Samozřejmě to platí jen do té doby, dokud i do této sféry života nepronikne soutěž, která se pomalu a nenápadně mění ve válku.

Co je to vlastně unisex? Unisex je výhodný, protože dochází k menší míře diskriminace pohlaví a není potřeba dbát až tak moc na pravidla chování. Mění se vzájemné vztahy nejen lidí, ale i „polovin“ lidstva. Tyto vztahy jsou unifikované.

Je tato unifikace z pozice rozvoje lidské společnosti a z pozice vztahů dobrá? Když muž hledá ženu, tak co vlastně hledá? A když žena hledá muže? Opravdu hledáme v bytostech druhého pohlaví to, co je v nás samotných? Nebo něco jiného?

Vztahy a osobní život jsou všeobecně místem ženské síly. Vše, co se týká vzájemného působení bez přesných pravidel a struktury, přivádí muže do rozpaků. Muži nemají rádi všechny tyto „složitosti“. Osobní život se ocitá v nebezpečí, pokud i do této sféry začne pronikat boj o moc. Ženy cítí svoji sílu a kompetentnost ve světě vztahů. Z muže dělají „tupou“ a „hrubou“ bytost, kterou je potřeba neustále řídit.

Aby se muži zbavili nálepky „podpantoflák“, ze všech sil zjednodušují vše, co se vztahů týká. Do osobních vztahů aplikují pravidla obchodních vztahů a pyramidy moci. Tak se v osobním životě objevují vzájemné vztahy typu: „ty mně, já tobě“, „kdo je doma pánem“, „miluješ mě – dokaž mi to“... Tím pádem se osobní život stává jen jakýmsi dodatkem života sociálního. Co pak ze vztahů zůstává? Velmi málo. Mění se na zájmy.

Osobní život je právě proto osobní, aby v něm člověk nemusel bojovat, aby se nemusel bát o svoji osobní bezpečnost. Je to život, kde není žádná konkurence. O osobním životě můžeme mluvit jen tehdy, když v něm hlavní úlohu sehrávají naše přání a ne povinnosti, když se v něm uspokojuje „chci“ a nedosahuje se „je třeba“.

Právě vztahy muže (mužského) a ženy (ženského) se mohou stát v osobním životě zdrojem sil, inspirace, energie a mnohého jiného pro boj v životě sociálním.

Nezpochybnitelným právem muže a ženy v osobním životě je právo na rozdílnost.

Bojujeme za intelektuální rovnoprávnost?

Ženy se veřejně pyšní svou intuicí a tajně svou „ženskou logikou“. Nezapomínají ani na svou ženskou moudrost... Muži se chlubí svou, všemi uznávanou, tradiční logikou a z duše si vychutnávají své mužské abstraktní koncepce. Muži i ženy mají vlastní seznamy géniů. Dokonce i mistrovství světa v šachu jsou organizována zvlášť pro muže a zvlášť pro ženy. Rovnoprávnost v této sféře můžeme vidět jen v archetypických odkazech: „všechny ženské jsou blbky“ a „muži jsou prosťáčci a primitivové“.

V intelektuálním životě není nic, co by mohli reálně jeden druhému vzít. Nikdo přeci nemůže nikomu zabránit, aby vymyslel něco geniálního, nikdo nikomu nemůže zabránit myslet nestandardně, nikdo nikomu nemůže zabránit být moudřejším… Samozřejmě, že si obě pohlaví mohou přisvojit nebo ukrást intelektuální produkt toho druhého, ale to se už netýká jejich vzájemných vztahů. Je to otázka morálky člověka. Ale i bez zjevných příčin válka pohlaví pokračuje i v této oblasti.

Bojujeme, abychom jednou provždy dokázali, kdo je moudřejší. Přístup k této problematice je mimořádně různorodý. Můžeme se na ni podívat čistě z fyziologického hlediska. Od chvíle, kdy vyšlo najevo, že je ženský mozek o něco menší než mužský, mají muži nezvratný, dokonce až přírodní důkaz, že „rozumu“ mají více. Ženy se však nevzdávají a do útoku vyrážejí svými ženskými zbraněmi, kterými jsou ženská vychytralost: „Kteréhokoliv si omotám okolo prstu a ani si toho nevšimne“ a ženská moudrost: „No, co z něj budu mít – vždyť je to jen muž“.

Při tom všem se jaksi zapomíná na výzkumy, které dokazují, že je dobré, když se mužům a ženám zadávají různé intelektuální úkoly, protože jsou jim vlastní různé způsoby myšlení... Neustále zapomínáme na osobitosti a vůbec je nebereme v úvahu. Přitom právě tyto osobitosti jsou silnými stránkami obou pohlaví, jsou i místem, kde se muž a žena mohou k sobě přiblížit, jsou základem jejich spolupráce.

Možná, že i v intelektuální oblasti mají muž a žena jedno nezpochybnitelné, rovnocenné právo. Mají právo používat rozdílné způsoby myšlení, mají právo přemýšlet o různých věcech, mají jednoduše právo myslet každý po svém.

Takže muž a žena (mužské a ženské) mohou ve vzájemných vztazích bojovat nebo se mohou navzájem doplňovat. Tyto dva principy se mohou projevovat na úrovni biologie a fyziologie, na úrovni potřeb a přání, v sexualitě, v pocitové sféře, ve vztazích a zájmech, v silných a slabých stránkách. Důležité je, aby muž a žena nezraňovali jeden druhého, ale aby společně hledali odpověď na otázku: „Proč jsme tak rozdílní a jak těchto rozdílů můžeme využít?“

Je „válka“ opravdu jediným možným způsobem a místem, kde se dají objasnit a ilustrovat osobitosti obou pohlaví? Podaří se nám dospět k jejich vzájemné blízkosti i navzdory všem nepochopením a neporozuměním, které mezi nimi vznikají?

Abychom to zjistili, budeme se muset věnovat záležitostem, které jsou samozřejmé a samo sebou se rozumějící. Ve skutečnosti jde o programy a zvyky, které jsou vloženy do našeho vědomí v procesu socializace. Proč? Protože podobné mechanizmy už dávno nekontrolují jen sociální život člověka, ale i uspokojování jeho elementárních biologických potřeb. Mezi těmito potřebami je i potřeba zachování rodu, i potřeba emočního kontaktu…

Vzájemné působení mužského a ženského principu je opředeno různými mýty, tabu, pravidly a podmínkami převzatými z jiných sfér života. Abychom to mohli pochopit, abychom se v tom mohli vyznat a rozebrat se v tom, budeme se muset vzdát některých názorů a možná i pravd.

Tento proces „rozebírání“ se stává nejsložitějším tehdy, když přijde čas mluvit o lásce. Je prakticky nemožné vyhnout se tomuto slovu, když mluvíme o tom, co je „mužské a ženské“. A i když se to podaří, ve vzduchu zůstává viset: „A co láska?“

Zvykli jsme si všechny vztahy, které vznikají mezi mužem a ženou, spojovat s láskou. Láska jako vášeň, láska jako moc, láska jako něžnost, láska jako nadšení, láska taková i maková... Ale co je láska z pozice muže a ženy, z pozice dvou absolutně rozdílných bytostí? Bytostí s rozdílným organizmem, s rozdílnou psychikou, s rozdílným chováním a s rozdílnými schopnostmi. Pokusíme se uvidět a odhalit to, co se za tímto slovem skrývá.

Láska tak jako válka je všudypřítomný pojem. Můžeme se za ni lehce schovat, abychom neviděli pravou podstatu věcí. Láska muže a ženy je sférou tajemného, je sférou, která nepodléhá analýze bytí. Ukrývá a obsahuje v sobě vše, co jsou lidé schopni uvidět ve svém každodenním životě. Naší snahou bude rozdělení těchto siamských dvojčat – lásky a války. Stejně tak se pokusíme přijít na to, co tento pojem opravdu znamená.

Máme před sebou nelehký úkol. Nezaujatě se podívat na obě poloviny lidstva, uvidět v nich potomky Adama a Evy, kteří byli kdysi dávno vyhnáni z ráje do reality živého, rozvíjejícího se světa. Máme před sebou to, co v tomto světě udělali. Jsme těmi, na koho se změnili. Děje se s námi to, k čemu nás dovedl náš život a naše vzájemné vztahy.

Takže pojďme se podívat na muže a ženu na pozadí života i jich samých.

DVOJAKOST LIDSKÉ PŘÍRODY

Člověk je duální bytostí. Je součástí jak biologické, tak sociální přírody. Sociální příroda má svoje zákony. Porušování těchto zákonů může způsobit narušení psychiky. Sociální příroda je příroda, která stejně jako biologická nezávisí na lidské vůli, na vůli jednotlivců nebo skupin.

Na základě své sociální přírody člověk sám sebe v mnohém omezuje. Například nejí určité potraviny. Říkají mu: „Jez, je to jedlé!“. A on nejí, protože v sociálně-psychologickém světě, z kterého pochází, to není považováno za něco, co se jíst dá. Člověk umírá hladem i navzdory tomu, že kolem je jídla dostatek. Ignorování síly sociální přírody je stejně nebezpečné jako ignorování síly biologické přírody. Jsou však lidé, kteří se nacházejí pod tak silným vlivem sociální sugesce, že je ani nenapadne, že jednu a tu samou potřebu můžou uspokojit různými způsoby, formami, cestami… Neuvědomují si, že na tom není vůbec nic špatného. Člověk sám sebe dopředu trestá. To platí i v oblasti sexu…

O TĚLE, SEXU A EROTICE

I v dnešní době jsou témata spojená s tělem a sexem poměrně velkým tabu.

V souvislosti s tím, že sexuální potřeba člověka je celoroční

a problematika sexu je tabuizovaná, nachází si obchod se sexem ve společnosti své stálé místo. Vzhledem k tomu, že je sociální společnost mužská, je přirozené, že vedoucí a řídicí místa v tomto obchodu obsadili muži a zbožím se stalo ženské tělo jako objekt, který uspokojuje sexuální „chtíč“.

Lidé o téhle problematice přestali přemýšlet. Na jedné straně je sex jakousi nadhodnotou a na straně druhé je jevem maximálně vytěsněným.

Jaké to mělo a má následky? Na jedné straně divokou, nespoutanou, bujnou mužskou sexuálnost. Mám samozřejmě na mysli západoevropskou kulturu, protože na Východě je to trochu jinak. Na druhé straně ženy samy sebe, čím dál tím víc, přijímaly a přijímají jako zboží. Krása přestala být „krásou“. Důležitý byl „vzhled“ zboží, které se prodávalo a stále prodává. I v této sféře platí zákony trhu: poptávka a nabídka. O jedno zboží je větší zájem, o druhé menší, za něco jsme ochotni platit víc, za něco méně. Díky sociální sugesci se pro ženy stal prodej sebe jako zboží možností, jak se dostat do vyšších společenských kruhů, na vrchol sociální pyramidy.

Co si musíme uvědomit, chceme-li, aby naše vlastní rozhodnutí měla smysl?

Za prvé. Musíme si uvědomit, že to jsou přírodní programy, spojené se zachováním rodu a zrozením nové generace. Vzhledem k tomu, že muži jsou bytostmi více sociálními než přírodními, přenesli tuto úlohu i na ženy. Ženy se nacházejí v mnohem složitější situaci. Přírodní počátek je v nich mnohem silnější a na rozdíl od mužů jsou mnohem více bytostmi přírodními. Sociální příroda nabízí ženám jen dvě možnosti: mateřství (rození a výchova dětí) nebo možnost být milenkou (ženou, která přináší potěšení a uspokojení, bez něhož muž nedokáže žít).

Nesmíme zapomínat na to, že kromě toho, že jsme bytostmi sociálními, jsme i přírodními bytostmi. Musíme pochopit, že příroda je živel. Můžeme ji řídit a ovládat jen po určitou hranici. Jestliže tuto hranici překročíme, začnou ekologické katastrofy.

Dalším důležitým faktem je to, že přírodní programy určují nejen základní prvky našeho psychofyziologického stavu, ale v mnohém i základní prvky našeho vědomí.

Lidstvo se pod vedením své mužské části pokouší dlouhá staletí, ba i tisíciletí, bojovat nejen s přírodou vnější, ale i se svojí vlastní přírodou. Přirozeně, že v tomto boji tahá člověk za kratší konec, protože zničit přírodu je to stejné, jako zničit život jako takový.

Za druhé. Za celý svůj život jsem slyšel od lidí jen jednu dobrou radu: jestliže chceš ženu, hledej takovou, která chce muže. Je to jediné rozumné řešení dané problematiky – ryze přírodní a zároveň sociálně přijatelné. Ale většině lidí se k takovému přírodnímu myšlení nepodaří dospět ani když už se u nich objevují první šediny, ba dokonce ani tehdy, když šediny pokryjí celou hlavu. Chceš muže – hledej muže, který chce ženu. Chceš ženu – hledej ženu, která chce muže. Nic moudřejšího jsem neslyšel.

Sex můžeme charakterizovat jako psychofyziologickou rozkoš, potěšení, požitek. Kromě sexu a sexuálních kontaktů se člověk v životě setkává i s erotikou, vzájemným erotickým spolupůsobením. Erotika, na rozdíl od sexu, slouží k dosažení psychologického potěšení a uspokojení.

Díky ní člověk uspokojuje svoji potřebu emočního kontaktu. Právě proto jsou první erotická prožívání a zážitky spojeny s kojící matkou, s jejím tělem, s tlukotem jejího srdce, s její plotí*... Sigmund Freud vzhledem k tomu, že neměl znalosti v oblasti erotiky, mluvil o sexuální náklonnosti k matce. Ve skutečnosti jde o náklonnost erotickou. Existuje jak u mužů, tak i u žen.

V otázkách erotiky je západní Evropa poměrně zaostalá. Výjimkou je možná klasická francouzská kultura. Na Východě nikdy nepovažovali sex a erotiku za jedno a to samé. Věděli, že se jimi uspokojují absolutně rozdílné potřeby. V této oblasti se od nich máme co učit. Sexem člověk uspokojuje potřebu zachování rodu, erotikou potřebu emočního kontaktu. Obě uvedené potřeby jsou základní a jsou vrozené.

První přirozenou asociací, kterou v nás vyvolává slovo erotika, je „něžnost“. Je to nejerotičtější slovo v lidském slovníku. Touha po něžnosti je touhou neuspokojené potřeby emočního kontaktu. I v této sféře jsou muži čas od času rozumní a se ženou na toto téma komunikují. Díky této komunikaci odhalují, že v konečném důsledku nemají žádné sexuální problémy. Přicházejí na to, že touží po něze a něžnostech, které se za peníze kupují jen velmi těžko.

Jelikož jsou erotické vztahy spojeny s potřebou emočního kontaktu, pronikají mnohem hlouběji do podstaty člověka. Dotýkají se nejen organismu, ale především ploti* - toho, co je živé, toho, co je schopné rezonovat. Rezonance na úrovni ploti, na úrovni živého tepla, je velice křehká věc. Erotické vztahy zpravidla vyžadují určité specifické podmínky, především pro člověka, který v této oblasti nic nechápe, nemá žádné zkušenosti... Při erotických vztazích je velmi důležitý pocit bezpečí, který je porovnatelný s pocitem, který zažívá dítě, když se přitulí k mamince a cítí její teplo.

Jeden z nejvýraznějších problémů současné západoevropské civilizace je spojen s neustálým omezováním uspokojení potřeby emočního kontaktu. Čím více se civilizace rozvíjí, tím méně dochází k uspokojování této potřeby. Právě to je důvodem nárůstu patologických způsobů jejího uspokojování. Většina takzvaných sexuálních maniaků a nymfomanek nemají problémy sexuálního charakteru. Jejich problémy jsou problémy člověka, který neví, nedokáže a nemůže uspokojit potřebu emočního kontaktu. Ne náhodou většina těchto maniaků a maniaček měla velmi špatné vztahy se svými matkami.

Jelikož se toto všechno v sociálním, konkurenčním boji zájmů ignoruje, celá tato problematika se přesouvá do zóny „nekontrolovaného“. Stává se součástí osobního života. Když člověk svým chováním neporušuje zákon, je to jeho osobní věc. Nikdo se problematice uspokojování potřeby emočního kontaktu nevěnuje.

Racionální základy tématu sexu a erotiky nejsou vůbec poetické. Jsou to však základy života. Jsou to základy kultury, umění, na rozdíl od pop-kultury, kterou nemůžeme považovat za umění, protože je součástí sociální manipulace. Od té doby, co je uspokojování potřeb v západní společnosti nejdůležitější, lavinovitě narůstá neurotizace obyvatelstva. Za rozvoj civilizace platíme základy života jako takovými. Medicína se s tím zatím nedokáže vypořádat. Může opravit nebo poupravit organismus, ale neumí nic udělat s plotí*.

Konec 20. a začátek 21. století, byl paradoxně spojen s obrovským nárůstem zájmu o tzv. „tradiční medicínu“, léčitelství, protože právě představitelé tohoto směru jsou alespoň nějak spojeni s tradičním poznáním, dokáží alespoň něco udělat s plotí člověka a ne jen s jeho organismem.Vzájemné působení s plotí je vždy spojeno s energetickou rezonancí, s prostorovým přijetím, s modulovanou energií, která obklopuje lidské tělo v každém konkrétním případě.

Sexuální problémy se podle mého názoru dají vyřešit poměrně jednoduše. Když chceš, hledej toho, kdo chce taky. Problémy erotického vzájemného spolupůsobení jsou už však mnohem složitější. Jsou především spojeny s matkou, s tím otiskem, který je v každém z nás. S mateřskou plotí, s mateřským zvučením, s pocitem bezpečí, s estetickými předpoklady, protože erotický kontakt vyžaduje odpovídající kvalitu prostoru. Je třeba se snažit, je třeba hledat. A když na této úrovni dochází k živelnému kontaktu, můžeme mluvit o lásce v její čisté podobě. Jejím základem je erotika jako vzájemné spolupůsobení ploti s plotí a ne sex, kde dochází ke vzájemnému spolupůsobení organismu s organismem.

Sexuální náklonnost, touha a pud není v lidském slova smyslu láskou. Je to biologická přitažlivost dvou lidí na základě přírodních zákonů. To, co lidé tak pěkně pojmenovali „láska“, láskou ve skutečnosti není. Je to pud, a když člověk přijímá sám sebe infernálně, to znamená přijímá se jako něco nepoznaného, neřiditelného, nepochopitelného, nemůže ve většině případů tomuto pudu odolávat, a proto jej pojmenoval různými pěknými pojmy: „vášeň“, „vzplanutí“, „přeskočení jiskry“...

Síla přírody, která se velmi silně projevuje v programu zachování rodu, spouští a uvádí do chodu obrovské množství energie. Tato síla se mnohem víc projevuje u žen než u mužů. Aby žena mohla odlišit pud od lásky, musí být vzdělaná, musí si uvědomovat, co se s ní děje a stejně tak musí být vysoce rozvinut její intelekt. V opačném případě, jak všichni víme, dochází k tragédiím, ke složitým životním situacím, které jsou popsané v mnoha literárních dílech. Se zvířaty je to podobné. Když se v nich probudí pudy, nedokáže je nic zastavit.

V každém člověku je velice mnoho přírodní bytosti a jen velmi málo bytosti lidské. Dokonce i muži jsou naivní a bezradní stejně jako ženy, když přijde situace, v níž se jejich pudy projevují naplno. Proto společnost na jedné straně neurovnané partnerské vztahy odsuzuje, na druhé straně je všemožně podporuje, aby se v lidech co nejméně projevovaly prvotní pudy, protože tehdy je člověk schopen jednat naprosto asociálně.

Problémy sexuality jsou spojeny s různými obdobími lidského života.

V období individuálnosti je základním podvědomým programem hledání partnera. Je přirozené, že v tomto období jen zřídka dominuje něco víc než fyziologické motivy. Jelikož dochází k bouřlivým fyziologickým změnám organismu, je přirozené, že se tyto změny odrážejí i v činnosti vědomí. Celkové přijetí se orientuje především na organismus. Když nastoupí krize, to znamená přechod od dominování energie individuálnosti k dominování energie osobnosti, dochází i ke změnám v sexualitě. Je to přirozené, protože se spouští podvědomý program, který souvisí s hledáním sociálního teritoria a partnera, s nímž by bylo možné takové teritorium vytvořit. Manželství je právě proto jedním ze základů společnosti.

Je možná i druhá varianta. V ní se energie sexuality využívá k dosažení cílů osobnosti. V tom případě je pro člověka důležité společenské postavení. Sexualita se jako kdyby podřizuje sociálním cílům a sociálním hodnotám. Zatímco je v období individuálnosti ještě víceméně živá, alespoň na úrovni fyziologie a biologie, v období osobnosti se může velmi lehce změnit na prostředek k dosahování sociálních cílů. Z člověka může být sexuální sportovec, pro něhož je nejdůležitější množství dosažených „vítězství“.

V období, kdy se začíná zapínat energie podstaty a člověk není celistvý, síla sexuality slábne. Mění se na „usazeninu“, která vyplave na povrch jen pod vlivem a tlakem fyziologie.

Všechno ale závisí na tom, jaký věk považujeme za věk podstaty a za věk osobnosti. Musím vám říct, že společnost udělala ze sexuality zboží a jeden ze sociálních stimulů.

A nyní pojďme k erotice. Erotika je v první řadě spojená s něhou, je to určitý druh empatie, schopnost cítit druhého člověka na psychologické úrovni, společná rezonance. Je to pocit absolutního bezpečí, je to soulad s určitými mateřskými frekvencemi a ostatními aspekty na fyziologické úrovni: kvalitou prostoru, úrovní komfortu atd. Duševno a vzájemná duševní přitažlivost je náročnou prací.

Dále se podíváme na různé varianty vztahů mezi muži a ženami, vezmeme-li v úvahu rozdíly, které mezi nimi jsou.

PRINCIP DOPLNĚNÍ

Muž a žena jsou dvě naprosto rozdílné bytosti. Nejsou mezi nimi rozdíly jen na biologické úrovni. Rozdíly jsou i na úrovni fyziologie, psychofyziologie, neurofyziologie. Všichni dobře víme i o rozdílných funkcích mužského a ženského organismu. Dokonce i jejich ploť má odlišné charakteristické vlastnosti.

V čem tato odlišnost spočívá? I kdyby se ženy jakkoli snažily, i kdyby byly jakkoli sociálně aktivní a úspěšné, i kdyby byly těmi největšími feministkami na světě, bude v jejich vnitřním životě převládat vždy to, co je přírodní nad tím, co je sociální. Bohužel, mnohé ženy, které se vydaly cestou sociální kariéry, si postupem času začínají dělat posměch ze svého přírodního počátku. Velmi často to má za následek funkční poruchy.

A co muži? Ti jsou zase všichni přesvědčeni o tom, že právě oni jsou „na koni“, že právě oni mají „navrch“. To, co v nich je sociální a racionální, dominuje nad biologickým, přírodním. Myslí si, že když vedou „zdravý způsob života“ jsou automaticky zdraví, ale to ještě vůbec nemusí znamenat, že mají „navrch“ a že jsou „na koni“.

Je samozřejmé, že i v obvyklém každodenním životě se muži a ženy značně odlišují. Existují intelektuální rozdíly (především v automatické části vědomí), rozdíly v přijetí, v reakcích...

Zdálo by se, že s takovými rozdíly je soužití muže a ženy a jejich vzájemné pochopení poměrně složité, skoro nemožné... Ale navzdory tomu muži a ženy spolu přeci jen žijí!

Jak je to možné? Odpovědí je princip doplnění (komplementarity).

Princip komplementarity – jeden z nejdůležitějších principů kvantové mechaniky, který zformuloval Niels Bohr v roce 1927. V souladu s tímto principem je k úplnému popisu kvantově mechanických jevů potřeba používat dva vzájemně se vylučující a zároveň doplňující soubory klasických pojmů, jejichž souhrn dává vyčerpávající informaci o těchto jevech jako o celistvých. Například v kvantové mechanice jsou doplňující prostorově-časové a energeticko-impulzní obrazy.

ŽENSKÉ SLABINY, MUŽSKÁ NEOBRATNOST

Nyní budeme mluvit o nejvšeobecnějším „nadosobnostním“ zákoně: „Fáze lidského života“.

MUŽ A ŽENA - FÁZE ŽIVOTA

Ženské vědomí se už ve svých základech liší od mužského.

Jak se to dá zjistit?