Ken Jaworowski

POKLESKY MALOMĚSTA

Copyright © 2023 by Ken Jaworowski

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague.

Translation © Adéla Bartlová, 2024

Original English title: SMALL TOWN SINS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-643-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-644-8 (mobi)

Věnováno s láskou Michele, Hope a Troyovi

Nathan

Většinu událostí ve svém životě bych mohl spojit s jedním letním večerem v době, kdy mi bylo sedmnáct. Tehdy to všechno začalo a postupně se připojovala další léta, jako když si děti kreslí spojovánky: tady začni, nakresli čáru odsud sem, potom k dalšímu bodu a tak dále. Dříve nebo později se z toho vynoří obrázek.

Chvíli předtím jsem dokončil třetí ročník střední školy a pohrával jsem si s pár nápady, jak se dostat pryč z Locksburgu, zapadákova ve střední Pensylvánii, odkud jsem chtěl utéct ještě dřív, než jsem dokázal napsat jeho jméno bez chyby. Jednou z možností byla vysoká škola. Druhou, levnější, námořnictvo. Bylo mi jedno, co to bude, hlavně když odsud vypadnu.

Se spolužáky jsem se znal, ale skutečné přátele jsem mezi nimi neměl. Ne proto, že bych se choval nějak špatně. Naopak: byl jsem jediné dítě milé, postižené matky a diákona, kteří spolu pečovali o kostel tak chudý, že si nemohl dovolit vlastního kněze. Pokud jsem zrovna nedělal úkoly do školy nebo nepomáhal doma, dloubal jsem v kostele svatého Stanislava roztavený vosk ze svícnů nebo jsem zamazával praskliny, jež v kamenných zdech nadělaly kruté zimy.

Jednou v sobotu večer jsem šel se skloněnou hlavou a rukama v kapsách z kostela domů. Zahnul jsem za roh a asi deset metrů před sebou jsem spatřil LeeLee Rolandovou, jak běží po schodech z domu. LeeLee měla jít do druháku a mezi ostatními holkami ve škole vyčnívala. Ačkoli jí bylo teprve patnáct, drze flirtovala téměř se všemi kluky, tedy kromě mě. Kdykoli jsem ji zahlédl ve škole na chodbě, fascinovaně, ale nenápadně jsem ji pozoroval.

„Ahoj, Nate!“ zavolala na mě variantou mého jména, již jsem nepoužíval. Zvedl jsem hlavu a nedal jsem najevo překvapení. Nikdy dřív jsme spolu nemluvili, a docela jsem žasl, že mě vůbec zná.

„Jdeš taky na ten mejdan?“ zeptala se.

„Ani ne,“ odpověděl jsem, jako bych věděl, o jaký mejdan jde.

„Ale jo, jdeš. Unesu tě tam.“

Pověsila se mi na paži a to mi vyrazilo dech. Dívčí dotyk, byť jen přátelský, mě málem přimrazil na místě. V kombinaci s vlahým červnovým vánkem mě vmžiku omámil, jako bych do sebe najednou vyklopil celou láhev mešního vína.

„Kde to je?“ zeptal jsem se a trochu jsem ztlumil hlas, aby zněl dostatečně nezaujatě.

„U Tracy,“ odpověděla LeeLee. „Na Willow Street.“

Chvíli jsem přikyvoval, možná až moc dlouho, a mezitím jsem si to dával dohromady: bydlí tam Tracy Carsonová, další holka, s níž jsem nikdy nemluvil. Ušli jsme s LeeLee dva bloky a pak jsme zahnuli na Willow Street.

„Nejsem… Nejsem si úplně jistý, jestli mě pozvala,“ vymáčkl jsem ze sebe, i když jsem naprosto jistě věděl, že nepozvala.

„To je fuk. A stejně už je pozdě,“ řekla LeeLee, otočila se a vystoupala po schodech do domu. Pustila mou paži. Ucítil jsem zároveň úlevu a těžké zklamání.

LeeLee ze slušnosti zaklepala a hned otevřela dveře. Uvnitř stálo asi patnáct lidí kolem stolu v jídelně a hrálo nějakou pijáckou hru. Všechny jsem znal od vidění. Ve městě s pěti tisíci obyvateli jste dříve nebo později potkali každého.

„Hele, koho jsem našla,“ pochlubila se LeeLee skupině. Moc je to nezajímalo. Byl jsem rád. Ke štěstí mi stačila pouhá absence opovržení. Byl jsem, jako každý sedmnáctiletý člověk, permanentně zmatený a občas nervózní, ale zároveň jsem se tvářil tak sebevědomě, jak jsem jen dokázal.

Během pětačtyřiceti minut se počet lidí nejméně ztrojnásobil a rádio, z něhož vyřvával klasický rock, hrálo dvakrát tak hlasitěji. Uvelebil jsem se u zdi s plechovkou zteplalého piva a sledoval jsem hry, k nimž mě nikdo nepřizval. Po dopití piva jsem předstíral, že je plechovka stále plná, a opakovaně jsem ji zvedal ke rtům. Pivo mi LeeLee přinesla z kuchyně, sotva jsme dorazili. Pak se vytratila s partou holek do patra.

Přemýšlel jsem, jestli nemám odejít. Nikdo by si toho nevšiml.

Zahleděl jsem se ke dveřím.

Každý okamžik, který vedl k té chvíli, byl zásadní. Co kdybych zůstal v kostele o pár minut déle a LeeLee bych vůbec nepotkal? Nebo co kdybych šel domů jinudy? Ale když se na to podívám zpětně, nejdůležitější byl právě tenhle moment, protože během něj jsem mohl naposledy něco změnit. Kdybych tehdy prostě odešel, kolik životů by proběhlo jinak?

Místo toho jsem se rozhodl zůstat ještě o něco déle. Došoural jsem se do kuchyně, vzal jsem si z lednice další pivo a doufal jsem, že si mě nikdo nevšimne, nebude na mě křičet ani mi neřekne, že ho musím zaplatit.

Vrátil jsem se ke svému místu u zdi, kde na mě už čekala LeeLee.

„Tady jsi!“ přivítala mě. „Říkala jsem si, kam ses poděl.“

Ukázal jsem jí pivo.

„Dopij to,“ zavelela.

„Proč?“

„Je to tu trapný,“ odpověděla a bylo jí jedno, kdo to uslyší. „Vypadneme odsud.“

Předávali jsme si pivo mezi sebou, a když jsme ho dopili, odešli jsme. Představoval jsem si, že nás při odchodu všichni sledují. Možná o mně pak někdo bude šířit drby. Pro kluka, kterému ve škole nikdo nevěnoval jedinou myšlenku, to bylo skvělé pomyšlení.

Jakmile jsme vyšli na chodník, LeeLee mě vzala za ruku. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet, a když mě odvedla do nedalekého lesíka, kde jsme se posadili na kmen padlého stromu, neprotestoval jsem.

„Ochladilo se,“ řekla a opřela se o mě. Objal jsem ji jednou paží.

„Moc toho nenamluvíš,“ podotkla.

Nenapadlo mě nic lepšího než pokrčit rameny.

„Vidíš!“ šťouchla do mě.

Usmála se.

Bez dalších okolků jsme se začali líbat.

Nezastavil jsem ji, ani když mi rozepnula kalhoty a sáhla mi do nich. Nenašel jsem vhodná slova. Stejně jsem nevěděl, jestli ji vůbec chci zastavit. Za minutu už měla dole kraťasy a seděla na mně. Abych vydržel, přesunul jsem ji po chvíli pod sebe a zpomalil, což můj výkon prodloužilo minimálně o dvě minuty. Pak jsme si lehli na zem.

„To bylo dobrý,“ zašeptala po chvilce.

„Jo,“ odpověděl jsem, protože jsem musel něco říct.

* * *

Celé léto jsem umíral touhou po LeeLee, a kdykoli jsem coural po Locksburgu, rozhlížel jsem se, jestli ji někde nezahlédnu. Musel jsem s rodiči odjet na třítýdenní rekreaci pořádanou naší církví, ale často jsem volal k nám domů, abych zkontroloval záznamník, jestli na něm není vzkaz od LeeLee. Neustále jsem přemítal, jestli jí mám zavolat; některé dny jsem přesvědčil sám sebe, že by se mnou stejně nechtěla mluvit, jindy bych přísahal, že čeká, až udělám první krok. V srpnu u nás zaklepala na dveře. Když jsem ji viděl, usmál jsem se.

„Ahoj.“

„Ahoj. Jsi tu sám?“

„Jo. Máma s tátou jsou v kostele.“

„Je tu ještě někdo?“

„Ne.“

„Můžu dál?“

Otevřel jsem dveře. Vstoupila dovnitř, zastavila se uprostřed obývacího pokoje a obrátila se na mě.

„Jsem těhotná.“

Slova se mi zadrhla ve vyschlém krku a vnitřnosti mi sevřela hrůza a úzkost. Dodnes cítím ozvěnu těch emocí. Někdy se mi vplíží do snu a vzbudí mě pozůstatky paniky, již jsem v tom okamžiku cítil.

Když jsem konečně dokázal promluvit, položil jsem LeeLee každou otázku dvakrát: jestli měla sex s někým dalším („Ne! Nejsem žádná děvka – byla jsem opilá! Je to i tvoje vina!“) a jestli si je jistá („Sestřenice mi koupila dva těhotenské testy. Oba vyšly pozitivní.“).

„Co budeme dělat?“

„Sestřenka říkala, že můžu použít její průkaz. Odveze mě do Filadelfie na potrat.“

„Fajn. Jo. Fajn. Dobře,“ vymáčkl jsem ze sebe a držel se její odpovědi, jako by to byl záchranný člun. Vyřešíme to, aniž by se rodiče něco dozvěděli.

„Je to drahé,“ řekla LeeLee.

„Kolik?“

„Sestřenice si bude muset vzít v práci dva dny volno. Potom ta cesta do Filadelfie. Napadlo nás, že řekneme mámě, že tam jedeme na koncert, takže budeme muset přespat v hotelu. A k tomu samozřejmě peníze pro doktora. Podle sestřenice to bude nejméně tisíc dolarů. Za všechno.“

„Máš tolik peněz?“

„Mám asi šedesát babek. Proto jsem přišla. Kdybych měla prachy, už bych jela. Kolik máš?“

Na účtu jsem teprve nedávno našetřil sto dolarů.

„Kdy jedeš?“

„Příští víkend, jestli seženu peníze. Jestli ne, tak nevím.“

„Seženu ti je,“ slíbil jsem. „Objednej se.“

* * *

Následující dny jsem prožil v mukách. Byl jsem vzhůru pozdě do noci a přemýšlel, jak sehnat tisíc dolarů. Žádný z mých plánů neměl šanci na úspěch. Ve středu už jsem si zoufal. Jedinou možností se stala krádež, kterou jsem od začátku odmítal. Věci z kostela by se nedaly snadno prodat. Vzpomněl jsem si na matčin snubní prsten.

Uchovávala ho v dřevěné krabičce na prádelníku.

Prsten jsem sebral a slíbil jsem si, že ho mámě brzo vrátím, ačkoli jsem neměl konkrétní plán, jak to udělám. Půjčil jsem si tátovo auto a jel jsem šedesát kilometrů do Harrisburgu, kde mi za něj zastavárník nabídl tři sta dolarů. Zase jsem si prsten vzal a otočil se k odchodu.

„Počkej,“ zavolal na mě. „Kolik potřebuješ?“

„Tisíc.“

Posměšně si odfrkl.

Sáhl jsem po klice.

„Můžu ti dát sedm set pade.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Fajn, pojď sem,“ řekl, když už jsem měl ruku na klice.

* * *

Příští týden LeeLee odjela do Filadelfie, a když se vrátila a já jí zavolal, řekla mi: „Jo, je po všem.“

Zhruba po dalších třech větách dodala: „Už mi nevolej, jo?“

* * *

Několik dní poté mi táta zaklepal na dveře pokoje.

„Nebyl jsi teď někdy u nás v pokoji?“ zeptal se.

„Ne. Proč?“

„Neuklízel jsi tam třeba?“

„Ne.“

„Máma si dělá starosti. Nemůže najít svůj snubní prsten.“

„Neztratila ho třeba při nakupování nebo tak?“

„Nosí ho jen výjimečně.“

„Aha.“

„Když jsem sjednával pojištění domácnosti, ocenili mi ho na deset tisíc dolarů. Ale o peníze nejde. Dal mi ho pro ni můj otec. Patřil mé matce.“

„Asi jí někde upadl.“

„Pomůžeme jí ho hledat.“

„Teď?“

„Ne. Už je pozdě. Zítra, až bude světlo.“

„Dobře.“

Chtěl jsem se vrátit ke knize, u níž jsem předstíral, že ji čtu, ale otec zůstal stát ve dveřích.

„Je všechno v pořádku? Občas jsem v noci slyšel, že jsi vzhůru.“

„Jsem v pohodě.“

„Víš, že mi můžeš říct cokoli. Nikdy bych tě nesoudil.“

„Jo. Já vím.“

Otočil se k odchodu, ale pak se zastavil a obrátil se na mě.

„Nathane. Vůbec jsi ten prsten neviděl?“

Věděl jsem, jak těžké pro něj bylo položit mi tu otázku. Nikdy zbytečně nemluvil, jestliže se to dalo vyjádřit pohybem nebo zvukem. V té otázce bylo očekávání důvěry a pravdy. Ideálů, jimiž se v životě řídil, a očekával to i ode mě.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Druhý den jsem s matkou prohledal dům: vysypali jsme sáček z vysavače, zašátrali mezi polštářky. Když bylo matce dvanáct, přišla při autonehodě o nohu od kolene dolů a nosila protézu, byl jsem to tedy já, kdo musel vylézt na židli a nakouknout do poliček.

Hrál jsem, že vážně hledám, ale v očích jsem měl slzy.

* * *

Druhý den máma uklouzla na schodech do sklepa, roztříštila si obě kyčle a rozbila si hlavu na betonové podlaze. Usoudili jsme, že se tam šla podívat, protože stále hledala ten prsten.

Dva dny po pádu zemřela.

* * *

Někteří lidé před svou hanbou utíkají. Jiní, jako například já, ji přitáhnou blíž k sobě a snaží se ji zadusit.

Po střední jsem zůstal doma, abych byl nablízku otci, kterého matčina smrt zničila. Bydlel jsem u něj, staral jsem se o domácnost a snažil jsem se, aby byl otec aspoň trochu šťastný, a o svém provinění jsem celou dobu mlčel. Tiše jsem nenáviděl sám sebe a to, co jsem udělal pro peníze.

Sehnal jsem si práci v dílně a příštích několik let jsem prožil v jakémsi polospánku. Byl jsem ještě pořád tak rozhozený tím, co se stalo, že jsem ani nechodil na rande. Potom otec dostal mrtvici a já jsem se o něj staral několik dalších let, než jsem jednou ráno vešel do jeho pokoje a zjistil jsem, že zemřel ve spánku. Oplakal jsem ho a část těch slz byly slzy úlevy: už před ním nebudu muset skrývat to strašné tajemství.

* * *

Měsíc poté jsem si na noční směně rozřízl paži o roztřepený kus plechu. Poslali mě do locksburské všeobecné, kde mi to doktor, takový mladý frajer, sešil patnácti stehy.

„Ani jste nepípl,“ pochválila mě zdravotní sestra Paula poté, co doktor odešel.

Zamiloval jsem se do ní na první pohled: byla vysoká, chybělo jí jen pět centimetrů do mého metru osmdesát dva, měla krátké hnědé vlasy a bystré oříškové oči. To všechno by jí mohlo dodat přísné vzezření, ale místo toho z ní v té sterilní bílé místnosti hned od prvního slova vyzařovala vřelost. Nemusel jsem se moc namáhat, abych z ní vymámil úsměv – upřímnou, hřejivou odměnu, na kterou jsem musel zareagovat úplně stejně.

Rok a půl poté jsme se vzali.

Usadili jsme se v Locksburgu a zrekonstruovali jsme si starý, dlouho neobývaný dům nějakého ředitele uhelných dolů. Předpokládali jsme, že jeho šesti pokoji se brzo bude ozývat dětský smích, a natřeli jsme proto stěny pestrými barvami, jež budou s tou dětskou radostí ladit. Sice se mi nepodařilo z tohoto města utéct, ale najdu tady rodinné štěstí, vychovám syny a dcery, pošlu je do světa a budu se bavit jejich dobrodružnými historkami, zatímco kolem mě budou běhat vnoučata.

Rekonstrukci jsme s Paulou dokončili za čtyři roky. Zatím jsme stále byli jen my dva.

Ale nebylo kam spěchat. Teprve nedávno jsme oba oslavili třicítku.

Byli jsme ještě mladí.

* * *

Paule bylo minulý týden čtyřicet dva. Na její narozeniny jsme jeli do hodinu a půl vzdáleného Harrisburgu na putovní představení Bídníků. Paula je skvělá zdravotní sestra, v práci se chová profesionálně a s ničím se nemazlí. Má ale ne tak docela tajnou sentimentální stránku a při muzikálu spotřebovala celý balíček kapesníčků a nakonec si musela utírat oči rukávem. Musel jsem se tomu usmát. V jeden okamžik jsem ale cítil, jak jsme oba ztuhli, nebo jsem si to aspoň představoval, a to když hlavní postava zpívala o své bezdětnosti. Při těch slovech jsem se ani nepohnul. Doufal jsem, že písnička brzo skončí, stejně jako když se díváme na televizi a běží nějaká komedie, kde si rodiče stěžují na potomstvo, nebo když míjíme výlohu s dětským oblečením nebo projíždíme kolem billboardu s roztomilým batoletem držícím se matčiny ruky.

Když nemáte děti, svět neustále dělá všechno pro to, aby vám to připomněl, zvlášť v malém městě. Ve velkých městech to možná bylo jiné, ale tady se cenila velká rodina, a páry, které neměly děti, byly považovány za divné. I náš dům, v němž se nikdy neprohánělo očekávané potomstvo, jako by se nám prázdnými místnostmi vysmíval. Odstěhováním bychom přiznali porážku, což by bylo téměř stejně bolestivé jako samotné naše selhání.

Jen jednou se mě Paula zeptala, jak moc mě mrzí, že nemáme děti. Tehdy jsem jí poprvé a naposledy zalhal. Po té otázce se sesypala a vzala vinu za naše problémy na sebe. Řekl jsem jí: „Mně to zase tolik nevadí. Vážně.“

Asi před rokem nebo dvěma jsme mezi sebou uzavřeli nevyslovenou dohodu. Začali jsme se zaměstnávat prací navíc: ona v nemocnici, já v dílně. Častěji jsem jezdil na ryby. Připojil jsem se k dobrovolným hasičům. Tam jsem přibral deset kilo z piv, která jsme popíjeli pokaždé, když jsme se vrátili ze zásahu, a začal jsem nabývat podoby průměrného locksburského chlápka svého věku: břichu, zahalenému flanelovou košilí, zbývalo jen pár let, než přeteče přes hnědý kožený pásek přidržující vybledlé modré džíny, a poctivě obnošená kšiltovka zakrývala vlasy, jež už brzo čekaly první náznaky řídnutí. Až příliš často jsem se díval do zrcadla a říkal si: Tak vidíš, Nathane. Dopadl jsi přesně tak, jak jsi dopadnout nechtěl. Nakonec jsem se zrcadlům začal vyhýbat.

V to, že budeme mít děti, jsme s Paulou doufali téměř patnáct let. Řídili jsme se veškerými doporučeními, přečetli jsme spoustu článků, navštívili jsme řadu specialistů. Aniž bychom si to navzájem přiznali nahlas, vzdali jsme se snu, jehož tolik ostatních lidí dosáhlo bez větší námahy.

I když jsme se s tím nedokázali vyrovnat, aspoň jsme si našli jiné věci, jimiž jsme trávili čas.

* * *

Jednou odpoledne jsem se vracel od Laurelského jezera, když se z mého mobilu ozvalo trojí zapípání, ohlašující zprávu od hasičů. Překvapilo mě to. Teprve před chvilkou jsem opustil státní honitbu, kde byl špatný signál.

„Hlášení: požár chaty na 26. km Michaux Road. Vyjíždí cisterna a sanita. Opakuji: 26. km Michaux Road.“

Po Michaux Road jsem právě jel, nacházel jsem se na 29. kilometru, takže jsem se ani neobtěžoval vytáhnout maják. Aspoň se dnes budu cítit trochu užitečně. Ryby nebraly. Seděl jsem ve svém plechovém člunu, koukal na hladinu a zabíjel čas, protože se mi nechtělo domů. Na jezero vyplul ještě jeden chlápek zhruba mého věku s asi dvanáctiletým nebo třináctiletým synem. Jakmile se odpíchli od břehu, kluk vesele zavýskal. Snažil jsem se na děti nemyslet, ale tentokrát jsem si nemohl pomoct. Kluci v tomhle věku jsou nejlepší: zvídaví uličníci, ochotní projevovat lásku, protože je to svět ještě neodnaučil. Usmál jsem se a zamával jim. Byli natolik zaměstnáni svou radostí, že si mě nevšimli. Spustil jsem ruku a pokračoval v osamělém rybaření.

Opatrně jsem vybral zatáčku na Michaux Road. Člun jsem vezl na korbě pick-upu nosem dozadu a nestál jsem o to, aby se převrátil na asfalt. Za zatáčkou se objevil oblak kouře.

Byla to taková přízemní chata, kterou jsem musel minout stokrát, ale nevšímal jsem si jí, a pokud ano, pokládal jsem ji za opuštěnou. Stála asi padesát metrů od silnice a nevedla k ní příjezdová cesta, jen koleje vyježděné v hlíně. Teď před ní parkoval omlácený zelený chevrolet.

Většina domů, které v okolí zůstaly, byla pustá nebo sloužila jako lovecké chatky. Občas sem zajeli středoškoláci z města a uspořádali tu mejdan a před dvěma lety jeden domek zapálili, ať už úmyslně, nebo ne. Vyhořel do základů, a jestli cisterna nedorazí do pěti minut, tenhle dopadne stejně. V pokoji nejdál od vchodových dveří hořely záclony a dírou ve střeše se valil kouř.

Myšlenka, že by uvnitř mohl být nějaký puberťák, mě zároveň naštvala i pobídla k činu. Možná se tam jeden z těch poďobaných blbečků opil do bezvědomí. Hasičské předpisy zakazují jít do hořící budovy sám, ale rozhodl jsem se, že to risknu, zvlášť když zatím hoří jen na odlehlé straně domu. Měl jsem dost času, abych ho rychle prohledal.

Nejprve jsem opatrně sáhl na kouli na dveřích, potom jsem jí otočil a otevřel jsem. V pokoji na stole svítila lampa. To mě překvapilo. Zřejmě tu měli naftový generátor. Zavřel jsem za sebou dveře, aby dovnitř nemohl průvan, který by oheň rozdmýchal.

„Hoří! Hoří!“ zahulákal jsem hlasitě, abych vzbudil případné spáče. „Je tu někdo? Potřebuje někdo pomoc?“

Vzadu se roztříštilo okno. Měl jsem dojem, že jsem zaslechl ještě něco. Šel jsem dál. Pokud budu mít vchodové dveře na dohled, můžu se rychle dostat ven, kdyby se požár náhle rozhořel.

„Brzo se zhroutí střecha! Běžte okamžitě ven!“ Pod stropem se převalovala asi patnácticentimetrová vrstva kouře. Jestli je tu majitel auta někde v bezvědomí, za chvíli se upeče zaživa.

„Je tu někdo? Haló?“

Z hlavní místnosti vedly ještě jedny dveře, zřejmě do ložnice. Sáhl jsem na kliku. Studená. Otočil jsem jí. Uvnitř na podlaze ležela matrace a kolem se válely láhve od piva a další nepořádek.

Na matraci ležel zelený průmyslový pytel na odpadky. Podle toho, jak se propadal do matrace, v něm bylo něco těžkého. Šel jsem blíž a podíval se dovnitř.

Sotva jsem zahlédl první svazek bankovek, přišlo mi to tak absurdní, že jsem se skoro rozesmál. Odstrčil jsem jej. Pod ním ležely desítky dalších: úhledné pěticentimetrové svazky nových dvacetidolarovek. Padesátidolarovek. Stovek. Strčil jsem do pytle ruku a nahmatal další a další peníze.

Napadla mě bláznivá myšlenka: kluci z hasičárny si ze mě vystřelili. Z kouře jsem se rozkašlal a s tím jsem tu myšlenku zahnal. Z domku se brzo stane smrtící past.

Nepřemýšlel jsem, co dělám. Prostě jsem to udělal. Zvedl jsem pytel. Musel vážit přes dvacet kilo. Hodil jsem si ho přes rameno a vyběhl jsem z ložnice.

Přešel jsem hlavní místnost a zamířil ke dveřím.

Někdo zařval: byla to zčásti slova, zčásti trýznivé kvílení.

Otočil jsem se. Chodbou běžel člověk a natahoval ke mně ruce.

Byl v plamenech.

Callie

„Změříte mi tlak?“

„Ne. Omotám ti manžetu kolem krku a budu mačkat balonek, až ti zfialoví obličej a tváře se ti nafouknou jako přecpanému křečkovi.“

To jsem chtěla říct, ale samozřejmě jsem to neřekla. Místo toho jsem se přinutila k úsměvu a přikývla jsem.

„Proč?“ Pacientčina slova vycházela škvírou, kterou měla nad dvojitou bradou. Musela jsem se podívat dvakrát, abych se přesvědčila, kterým záhybem na mě vlastně mluví.

„Měření základních životních funkcí je standardní postup.“

„Ale já mám tlak v pořádku,“ tvrdila mi naivně, ačkoli veškeré důkazy svědčily o opaku. „Bolí mě kotníky.“

„Já vám rozumím. Ale…“

„Můžu už k panu doktorovi?“ ukázala na dveře. Manžeta tlakoměru, která byla už tak napnutá na hranici svých možností a přidržovalo ji jen několik vlásků suchého zipu, se uvolnila a mohla jsem začít znovu.

„Hned tu bude.“

„Nemám na to celý den.“

„Jistě. Musíte spořádat další nálož cukru.“

To jsem také neřekla nahlas.

Sarkasmus, i když nevyslovený, mi poslední dobou pomáhal zvládnout většinu směn a víceméně celý život mimo práci. Popravdě už to ale ani nebyla zábava. Není se čemu ušklíbat, když pracujete s ukňouranými pacientkami, jako byla tahle nebo ta před ní, šestadvacetiletá žena, která přišla podruhé během tří týdnů, tentokrát se zlomeným nosem a monoklem, protože ji manžel neváhá zbít před jejich čtyřmi dětmi. Dala jsem jí papírek s číslem na linku pro oběti domácího násilí, ale roztrhala jej a řekla mi, ať si laskavě hledím svého. Potom se mi podívala do očí a dodala: „Co vy víte o tom, jak si najít chlapa?“

Paní s kotníky se zašklebila, když jsem jí znovu nasadila manžetu a začala pumpovat.

„Ty kotníky mě opravdu bolí,“ zdůraznila své utrpení, jako by to bylo tajné heslo, na které se odněkud vynoří držitel Nobelovy ceny za medicínu a vyšetří ji. Ale nejlepší – vlastně jediný – lékař, který byl v locksburské všeobecné zrovna ve službě, byl doktor Willis v celé své sedmasedmdesátileté kráse. Když se posadí s pacientem, beru si s sebou podložní mísu. Dvakrát jsem ji musela jakoby omylem upustit, protože uprostřed vyšetření začal podřimovat. Jestli si paní Kotníková nedá pozor, diagnostikuje jí malárii.

„Dobře, položím vám několik otázek,“ začala jsem. Doktor Willis přijde nejdřív za dvacet minut, takže když to natáhnu co nejvíc, aspoň tu ženskou zaměstnám a snad i rozptýlím natolik, aby nechala toho remcání.

Pacientka vzdychla a její zvlášť rozměrný hrudník se ztěžka zvedl.

„Na stupnici od jedné do deseti, jak silná je ta bolest?“

„Deset!“ zakvílela.

„A kdy to začalo?“

„Včera!“ Aha, nová strategie: důrazně vykřiknout každou odpověď.

„Byla jste u svého praktického lékaře?“

„Ne! Šla jsem rovnou sem!“

„Tady jsme ale na pohotovosti. Je určena pro…“

„Vím, k čemu je pohotovost! Já jsem naléhavý případ. Mě bolí kotníky!“

Už jsem to nedokázala snést.

„Lékař tu za chvíli bude.“

Vyšla jsem ven, zaklepala na dveře na protější straně chodby a vstoupila dovnitř. Doktor Willis zrovna vyprávěl o svých letech u námořnictva šedovlasé vdově, která předtím přišla s artritickou bolestí. Soucítila jsem s ní, opravdu, ale i ona by si měla zajít za praktikem a nechodit na pohotovost, kdykoli cítí, že na ni jdou bolístky. Doktor Willis si s ní vesele povídal jako vždycky a ona se usmívala a přikyvovala, jako by si přeměřovala třetího manžela.

„Pane doktore?“ přerušila jsem ho. Žena po mně vrhla pohled, jako bych jí ukradla zbývající sousto posledního jídla před popravou.

„Ano?“ zeptal se doktor Willis. „Nějaká mimořádnost?“

„Máme tu takový nemalý problém,“ řekla jsem. Vzhledem k tomu, že paní Kotníková vážila asi sto čtyřicet, jsem ani nelhala.

„Omlouvám se, Miriam,“ řekl doktor Willis své pacientce. Neopravila ho, přestože se jmenovala Rita Anne. Sama jsem to psala do karty. „Ale berte ty léky dál a za chvíli se zase budete cítit jako dvacítka.“

Zakašlala jsem, abych zamaskovala uchechtnutí, a nasměrovala jsem lékaře k ordinaci s paní Kotníkovou. Potom jsem se omluvila a odešla jsem na recepci, která se nacházela o šest metrů dál chodbou. Recepční náhle onemocněla, nastavila jsem tedy zvonění na nejvyšší hlasitost a měla jsem nastražené uši. Toto sobotní odpoledne se celkem vleklo, ale litovala jsem noční směnu. Službu měla Paula, kterou čekali opilci s hlavou rozbitou láhví od piva a rváči, kteří budou mít několik dní tak oteklé oči, že je ani nedokážou otevřít.

Zazvonil hlavní nemocniční telefon. Stáhla jsem si roušku a zvedla to.

„Locksburská všeobecná.“

„Mám na zahradě lišku.“

Ticho.

„Slyšíte mě?“

„Tady je nemocnice,“ odpověděla jsem. „Musíte zavolat policii nebo odchyt zvířat. Možná vám s tím pomůžou.“

„Ne. Potřebuju tady vás.“

„Proč?“

„Protože si ji chci jít pohladit. Ale jestli mě kousne, budu muset do nemocnice. Máte otevřeno, že jo?“

„Tak to nenechme zajít tak daleko, co vy na to?“

„Já jsem jen – jak se to říká – proaktivní?“

„Pane, požil jste alkohol?“

„No, jo,“ pronesl tónem, který naznačoval, že se ptám opravdu hloupě.

„Ehm…“

„Nebo počkat, nemá to být preventivní?“

„Nechte tu lišku na pokoji a…“

„Sakra, utíká pryč,“ zamumlal muž. „Helejte! No vidíte ji?“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že se ptá zcela vážně.

„Ehm,“ odpověděla jsem a doufala, že to pochopí jako signál k ukončení hovoru.

„Páčko, holka! Uvidíme se někdy příště!“ zvolal muž a zavěsil.

Nebyl to zdaleka nejpodivnější telefonát toho měsíce. Volali nám lidé s dotazem, jestli by ten prudký průjem, který měli o minulém Díkůvzdání, nemohl být příznakem rakoviny jater, o níž slyšeli tento týden v televizi, nebo chtěli vědět, kterou značku aspirinu si mají koupit a jestli lze platit stravenkami, a vzápětí se rozkřičeli, že stojí ve frontě v lékárně a vy neodpovídáte dostatečně rychle. Většinou je jednodušší poradit jim excedrin než vysvětlovat, že by kvůli tomu neměli volat do nemocnice, nebo než jednoduše zavěsit, protože by vzápětí zavolali zpět a počastovali vás gejzírem nadávek.

Doktor Willis vyšel z ordinace. Nasadila jsem si roušku a zamířila za ním.

„Callie? Mohla byste paní… jakže se jmenuje?“

„Masonová.“

„Hmm?“

„Masonová.“

„Já vám…“ Ukázal si na ucho a potom na mou roušku. Byl prakticky hluchý, i když měl náhodou dobrý den, a pokud jsem mluvila s nasazenou rouškou, nerozuměl mi. Stáhla jsem si masku pod bradu.

„Paní Masonová.“

„Ano, paní Masonová. Můžete jí dát na ty kotníky kompresní ponožky?“

„Jistě,“ odpověděla jsem. Slyšel mě dostatečně dobře na to, aby poznal, jakou mám náladu.

„Omlouvám se, Callie. Udělal bych to sám, ale taky mě trápí artritida.“

„Zařídím to, pane doktore,“ řekla jsem a poplácala ho po rameni, abych mu dala najevo, že mi to zase tak nevadí. Dělá, co může.

Pacientka už na mě čekala bosá. Vyštrachala jsem ze šuplete dvě kompresní ponožky, přistrčila jsem si před ni židli a poklepala jsem si na koleno.

„Můžete dát nohu sem?“

Pokusila se, ale vrstvy masa a tuku jí nedovolily zvednout nohu výš než patnáct centimetrů od země. Odstrčila jsem židli a klekla jsem si na jedno koleno, abych jí mohla ponožku navléknout. Nespokojeně zahekala, ale já jsem v tom byla dobrá. Natáhla jsem jí ponožky v rekordním čase.

„Dám vám jednu navíc, mohla by se vám hodit. Měla byste je nosit nejméně…“

„Pan doktor mi to říkal,“ přerušila mě. „A mít nohy nahoře.“

„Správně.“

Vstala jsem, vrátila se ke skříňce, našla jsem ještě jednu ponožku a obrátila se na pacientku.

Zeptala se mě: „Měla jste nehodu?“

Ukázala si na horní ret, jako bych snad nevěděla, na co se ptá. Jako bych s tím nežila celý život už od narození.

Přesto mě to tak zaskočilo, že jsem nezareagovala hned. Potom jsem se proklela za to, že jsem si zapomněla nasadit roušku.

Na život se znetvořením není možné zapomenout. Připomíná se vám každé ráno, když se podíváte do zrcadla, kdykoli se dotknete obličeje, kdykoli na vás pohlédne někdo cizí, kdo si vás chce prohlédnout, ale nechce, abyste si toho všimli.

Ačkoli to všichni vidí, málokdo něco řekne. Lidé jsou hrozní, ale tohle jim musím přiznat – nikdo nechce být hrubý.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Je to abnormalita, s níž jsem se narodila. Jizva je od jedné operace, kterou jsem prodělala.“

„Bolí vás to?“ zeptala se.

Nejvíc mě rozčilovalo, že ta otázka zněla naprosto upřímně. Zatracená práce. Ona mi opravdu přála, abych se cítila dobře.

„Ne,“ řekla jsem. „Žádné bolesti nemám.“

„To je dobře.“ Věnovala mi nepatrný úsměv, který jsem jí oplatila. Zalitovala jsem, že jsem ji předtím v duchu pomlouvala. Proč bych zrovna já měla mít právo komentovat něčí vzhled?

Podala jsem jí náhradní ponožku a řekla jsem, že až se obuje, může jít. Dokonce bych jí s tím obouváním asi pomohla, ale rozezvonil se telefon, a tak jsem musela spěchat na recepci.

„Locksburská všeobecná,“ představila jsem se.

Volal řidič záchranky, že se máme připravit, protože vezou popáleného z požáru domu na Michaux Road a je ve velmi špatném stavu.

„Někdo z hasičů?“ zeptala jsem se. Po mně měla službu Paula a chraň bůh, aby to byl její manžel Nathan.

„Ne,“ uklidnil mě řidič. „Je to civilista.“

Řekla jsem, že jsme připravení, ačkoli jsem mohla nanejvýš nalít do doktora Willise kávu, aby neusnul, zavolat doktora Lennarda, největší zvíře v této maloměstské nemocnici, a pak s nimi počkat u dveří na sanitu.

Položila jsem telefon. Za pět sekund zazvonil znovu.

„Locksburská všeobecná.“

„To jste vy, Callie?“

„Jo.“

„Tady policejní velitel Kriner.“

„Jde o ten požár?“

„Jaký požár?“

„Na Michaux Road hoří. Vezou nám popáleného.“

„O tom jsem nic neslyšel. Rozbila se mi vysílačka a nejsem v autě, ale v jednom domě na Clay Street.“

„Co se děje, veliteli? Musím se připravit na toho pacienta.“

„Až ho u vás sanitka vyloží, budu ji potřebovat tady, přivezu vám dvě těla.“

„Na co se máme připravit?“

„Na nic. Oba jsou mrtví. Jeden z nich je dítě.“

Andy

Jakmile Kate zjistila, že je těhotná, přestala s heroinem.

Řekl jsem, že taky přestanu, a pak jsem čekal, až to pokazíme. Brali jsme dlouhá léta a takové jako nás zastaví jen smrt. Dřív jsme proklínali všechny závislé, kteří se toho snažili zbavit. Posmívali jsme se jejich velkodušným řečem. Zradili nás, odmítli náš způsob života.

A najednou jsme se o to pokoušeli taky.

Dva dny po poslední dávce jsme s Kate řvali, až jsme ochraptěli, a propotili jsme veškeré oblečení. Celé hodiny jsme se nezastavitelně třásli a nasucho se dávili do připravených kbelíků. Já jsem se dvakrát pomočil a Kate se mezitím rýpala v ranách, které neměly šanci se zahojit.

Uprostřed té noční můry Kate otevřela šuplík a vytáhla staré dobré škrtidlo a lžíci. Rozchechtal jsem se jako slintající imbecil – nemohl jsem se dočkat, až si zase dám. Kate civěla na ty věci v rukou. Vydala ze sebe hrdelní zavrčení, procezené přes zaťaté zuby. Potom si došla pro kladivo a mlátila a bušila do těch krámů, dokud je úplně nezničila. Co zbylo, vyhodila z okna.

Stalo se to před deseti lety. Pořád nad tím žasnu. Bylo nám oběma dvacet čtyři, chovali jsme se hrozně a neustále jsme bažili po drogách. Jeden dealer nám jednou řekl, že Sid a Nancy vedle nás vypadají jako Ježíš s Pannou Marií. Myslel to v žertu jen napůl – naše zapadlé oči znervózňovaly i jeho. Jakmile ale test ukázal dvě čárky, Kate se rozhodla být čistá. A porodit naše dítě. Tak jsme to udělali. Všichni tři jsme to zvládli.

Angie se narodila na dobročinné klinice ve Filadelfii. Já jsem dorazil dvacet minut po porodu. Byl jsem udýchaný, protože jsem se nenápadně vypařil z práce – dělal jsem údržbáře na autobusovém nádraží – a utíkal tři kilometry až tam. Stál jsem opřený rukama o kolena a oddychoval, když ke mně přistoupil doktor.

„Dobrý den. Vy jste otec?“

„Jo, jsem.“ Nevím, kdy jsem se naposledy usmál, ale tehdy jsem se zubil od ucha k uchu, protože to bylo poprvé, co mě tak někdo označil.

Lékař se obrátil na Kate.

„Víte, co je to Downův syndrom?“ zeptal se.

Kate přikývla. Doktor se podíval na mě. Narovnal jsem se. „Jo,“ odpověděl jsem, ačkoli jsem si nebyl úplně jistý.

Už jsme ho nikdy neviděli.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se Kate.