Start

Paulo Coelho

Manuscrito encontrado em Accra

Copyright © 2012 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociados,

Agencia Literaria S. L. U., Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved. www.paulocoelho.com

Translation © 2013 by Jana Benková Marcelliová

Jacket design © 2012 by Labrand. Psicología de Marcas SL. Ramon

Lombera. www.labrand.es.

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 987-80-551-3307-2

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás,

ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

N. S. R. M. z vďaky za zázrak a Mônice Antunesovej,

lebo nikdy nepremárnila požehnania,

ktorých sa jej dostalo.

Dcéry jeruzalemské, neplačte nado mnou,

ale radšej plačte samy nad sebou

a nad svojimi deťmi.

LUKÁŠ 23, 28

Predhovor a pozdrav

V decembri 1945 dvaja bratia hľadajúci miesto na oddych našli v jaskyni v oblasti Hamra Dom v Hornom Egypte urnu plnú papyrusov. Neoznámili to miestnym úradom, ako káže zákon, namiesto toho sa rozhodli postupne ich rozpredať na trhu so starožitnosťami, aby na seba neupútali pozornosť vlády. Ich matka sa obávala vplyvu „negatívnych energií“, preto viacero novoobjavených papyrusov spálila.

O rok nato sa z dôvodov, ktoré dejiny nezachytili, bratia pohádali. Matka pripisovala vinu „negatívnym energiám“, zverila rukopisy duchovnému, a ten jeden z nich predal Koptskému múzeu v Káhire. Tam pergameny dostali meno, ktoré im zostalo dodnes: Rukopisy z Nag Hammádí odkazujúce na mesto najbližšie k jaskyniam, kde ich našli. Jeden z odborných pracovníkov múzea náboženský historik Jean Doresse pochopil význam objavených papyrusov a po prvý raz z nich citoval v publikácii z roku 1948.

Ostatné pergameny sa začali objavovať na čiernom trhu. Egyptská vláda si čoskoro uvedomila význam objavu a pokúsila sa zabrániť, aby rukopisy opustili krajinu. Hneď po revolúcii v roku 1952 väčšinu materiálov odovzdali Koptskému múzeu v Káhire a vyhlásili ich za národné dedičstvo. Len jeden text unikol zo siete a dostal sa do rúk belgickému starožitníkovi. Po neúspešných pokusoch o predaj v New Yorku a Paríži ho napokon v roku 1951 získal Inštitút Carla Junga. Po smrti slávneho psychoanalytika sa pergamen, už známy pod menom Jungov kódex, vrátil do Káhiry, kde dnes vlastnia zbierku približne tisíc strán a útržkov Rukopisov z Nag Hammádí.

* * * * *

Nájdené papyrusy sú grécke preklady listín pochádzajúcich z obdobia od prvého storočia po Kristovi do roku 180 a tvoria súbor textov známy aj ako Apokryfické evanjeliá, keďže ich nenájdeme v dnešnej Biblii.

Prečo?

V roku 170 po Kristovi sa stretla skupina biskupov, aby stanovili, ktoré texty budú súčasťou Nového zákona. Kritérium bolo jednoduché: treba doň zahrnúť všetko, čo pomôže v boji proti kacírstvu a vtedajším odchýlkam od doktríny. Vybrali aktuálne evanjeliá, listy a všetko, čo zodpovedalo ústrednej myšlienke, ktorú mali o kresťanstve. Zmienku o stretnutí biskupov a zoznam prijatých kníh nájdeme v málo známom Muratoriho kánone. Ostatné knihy, napríklad tie, ktoré našli v Nag Hammádí, vynechali, keďže šlo o texty žien (napríklad Evanjelium Márie Magdalény), iné zase ukazovali, že Ježiš si uvedomoval svoje Božie poslanie, čo by zmenšovalo jeho utrpenie a bolesť, keď zomieral.

* * * * *

V roku 1974 anglický archeológ Sir Walter Wilkinson objavil neďaleko Nag Hammádí ďalší rukopis, tentoraz v troch jazykoch: v arabčine, hebrejčine a latinčine. Keďže poznal predpisy na ochranu nálezov z tejto oblasti, doručil text Oddeleniu starožitností Káhirského múzea. Zanedlho prišla odpoveď: Vo svete kolovalo prinajmenšom 155 kópií tohto dokumentu (tri z nich patrili múzeu) a všetky boli prakticky rovnaké. Uhlíková metóda C14 (využíva sa na stanovenie veku organických materiálov) ukázala, že pergamen je relatívne nový a zrejme pochádza z roku 1307 kresťanskej éry. Poľahky určili aj miesto jeho pôvodu – mesto Akkra ležiace mimo egyptského územia. Nebol tak žiadny dôvod brániť vývozu z krajiny a Sir Wilkinson dostal písomné povolenie egyptskej vlády (Ref. 1901/317/IFP-75 z 23. novembra 1974), aby si dokument odviezol do Anglicka.

* * * * *

Syna Sira Waltera Wilkinsona som spoznal na Vianoce roku 1982 vo waleskom Porthmadogu vo Veľkej Británii. Spomínam si, že vtedy sa zmienil o rukopise, ktorý našiel jeho otec, no ani jeden z nás tomu neprikladal veľký význam. Roky sme udržiavali srdečný vzťah a ja som mal príležitosť stretnúť sa s ním ešte najmenej dva razy, keď som navštívil krajinu pri propagácii svojich kníh.

Dňa 30. novembra 2011 som dostal kópiu textu, ktorý spomínal pri našom prvom stretnutí. Teraz ho prepisujem.

Veľmi rád by som začal tieto riadky slovami:

„Teraz, keď sa môj život chýli ku koncu, nechávam tým, čo prídu po mne, všetko, čo som sa naučil, kým som chodil po tejto zemi. Nech to dobre využijú.“

Bohužiaľ, nie je to tak. Mám len dvadsaťjeden rokov, rodičov, čo mi dali lásku ivzdelanie, aženu, ktorú ľúbim aona mi lásku opätuje – život nás však zajtra rozdelí, každý znás sa vydá hľadať svoju cestu, svoj osud či spôsob, ako čeliť smrti.

Prenašu rodinu je 14. júl 1099. Prerodinu Jakoba, môjho kamaráta zdetstva, sktorým som sa hrával nauliciach Jeruzalema, je rok 4859 – veľmi rád mi hovorí, že židovské náboženstvo je staršie ako moje. Prectihodného Ibn al-Asíra, ktorý sa celý život pokúšal zaznamenávať príbeh, čo sa teraz blíži kukoncu, sa končí rok 492. Nezhodneme sa vdátumoch ani vtom, ako uctievať Boha, ale inak spolunažívame výborne.

Predtýždňom sa stretli naši velitelia: francúzske vojsko je neporovnateľne väčšie alepšie ozbrojené ako naše. Dostali sme navýber: buď opustíme mesto, alebo budeme bojovať až dosmrti, pretože nás rozhodne porazia. Väčšina sa rozhodla ostať.

Moslimovia sa vtejto chvíli zhromaždili vmešite al-Aksá, židia sa rozhodli zvolať vojakov doMihráb Davúd akresťania, roztrúsení poviacerých štvrtiach, dostali zaúlohu brániť južnú časť mesta.

Zahradbami už vidieť útočné veže zhotovené zdreva lodí, ktoré rozobrali práve natento účel. Podľa pohybu nepriateľských vojsk sa nazdávame, že zaútočia zajtra ráno – rozpútajú krviprelievanie vmene pápeža, „oslobodenia“ mesta a„Božích želaní“.

Nanádvorí, kde predtisíc rokmi rímsky prefekt Pilát Pontský vydal Ježiša davu, aby ho ukrižovali, sa dnes popoludní stretla skupina mužov ažien sGrékom, ktorého tu každý pozná podmenom Kopta.

Kopta je čudák. Ešte ako mladý chlapec sa rozhodol opustiť rodné Atény avydal sa zapeniazmi adobrodružstvom. Polomŕtvy odhladu zabúchal nabrány nášho mesta, kde ho vľúdne prijali. Postupne upustil odmyšlienky pokračovať vceste ausadil sa tu.

Zamestnal sa uobuvníka arovnako ako Ibn al-Asír začal zaznamenávať prebudúcnosť všetko, čo videl apočul. Nezaradil sa kžiadnemu náboženstvu anik sa ho ani nepokúsil presvedčiť. Preňho nie je rok 1099 ani 4859, auž vôbec nie záver roka 492. Kopta verí len vsúčasnú chvíľu avčosi, čo volá Moira – vneznámeho boha, Božskú energiu nastoľujúcu jediný zákon, ktorý neslobodno nikdy prekročiť, lebo zmizne svet.

Okrem Koptu tu boli patriarchovia troch náboženstiev, ktoré sa uctievali vJeruzaleme. Počas rozhovoru sa neobjavil žiadny zguvernérov, tí mali hlavu plnú starostí sposlednými prípravami naodboj, hoci sme presvedčení, že je celkom zbytočný.

„Predmnohými storočiami natomto námestí odsúdili jedného muža,“ začal Grék. „Keď kráčal vústrety smrti, naulici vedúcej doprava prešiel okolo skupiny žien. Zbadal, že plačú, apovedal: ‚Neplačte nado mnou, plačte nadJeruzalemom.‘ Predpovedal súčasné udalosti. Odzajtra sa harmónia zmení nanesúlad. Radosť nahradí smútok. Mier vystrieda vojna apotrvá dotakej vzdialenej budúcnosti, že jej koniec si nevieme ani predstaviť.“

Všetci mlčali, lebo nik znás presne nevedel, čo tam robíme. Budeme si musieť vypočuť ďalšiu kázeň oútočníkoch, ktorí si hovoria „križiaci“?

Kopta chvíľu vychutnával zmätok, čo zavládol medzi nami. Podlhej odmlke vysvetlil: „Môžu zničiť mesto, ale nepodarí sa im skoncovať stým, čo nás naučilo. Preto toto poznanie nesmie zaniknúť ako naše hradby, domy aulice. Ale čo je poznanie?“ Keďže sa nik neozval, pokračoval: „Nie je to absolútna pravda oživote asmrti, ale to, čo nám pomáha žiť ačeliť každodenným výzvam. Nie sú to vedomosti zkníh, ktoré len podnecujú jalové debaty, čo bolo či bude, ale múdrosť sídliaca vsrdci mužov ažien dobrej vôle.“

„Ačo urobíme sodpoveďami?“ opýtal sa ktosi.