Start

Suzanne Evans 

MACHIAVELLI FOR MOMS 

Copyright © 2013 by Suzanne Evans 

Translation © 2014 by Oľga Kralovičová 

Cover design © by Aline C. Pace 

Slovak edition© 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Machiavelli for Moms (Touchstone, 

a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2013) 

preložila Oľga Kralovičová. 

Redigovala Toňa Revajová. 

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 530. publikáciu v elektronickej podobe. 

 Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3733-9 

S láskou venujem svojim deťom 

a s vďakou Machiavellimu  

za to, že mi pomohol zvládnuť ich

Pri preklade citátov z Machiavelliho knihy Knieža sme použili slovenský preklad Pavla Koprdu: Niccolò Machiavelli: Knieža, Thetis, Martin 2009. 

I. časť  

Experiment sa začína 

Tento príbeh sa zrodil z chaosu a z krízy. Je o tom, ako úplne vyčerpaná a podráždená mama použila stratégie vedenia vojny a štátu, ktoré vo svojej knihe Knieža opisuje Niccolò Machiavelli. Chcela mať šťastnú a slušnú rodinu. Je aj o tom, ako sa vďaka týmto stratégiám zrodila pokojnejšia, osvietenejšia a vychovanejšia mama. Aspoň spočiatku... 

I 

Knieža a sľub: 

alebo Čo pre vás môže urobiť Machiavelli 

Čo keby som vám povedala, že vaše deti – áno, vaše deti, tie, ktoré teraz skáču po posteliach, trieskajú dverami, trúsia cereálie po dlážke, hádajú sa, fňukajú, vrieskajú, bijú sa alebo sa inak pokúšajú navzájom zabiť – by sa mohli správať slušne. 

Nielenže slušne. Boli by naozaj poslušné a dobré.  

Ba dokonca by sa im páčilo, že sú dobré. A vám by chvíle strávené s nimi prinášali potešenie a necítili by ste sa chronicky vyčerpaná a zotročená neuveriteľne širokou škálou požiadaviek, ktoré na vás ako na rodiča deň čo deň doliehajú. Viete, o čom hovorím: o nekonečných požiadavkách na váš čas, energiu, financie, spánok, trpezlivosť, o tom, ako to vplýva na vašu kariéru, postavu, priateľstvá a dôležité vzťahy. 

Čo keby som vám povedala, že existuje nový prístup alebo generálny plán, ktorý by vám nielen ukázal, ako posilniť svoju rodičovskú pozíciu, ale aj ako si tú moc udržať a využívať ju na pomoc svojim deťom: 

• aby boli sebavedomejšie a mali pocit, že samy rozhodujú o svojom živote... a aby ste sa vy cítili šťastnejšia a pokojnejšia; 

• aby dôsledne poslúchali vaše príkazy... bez ustavičného napomínania; 

• aby vedeli oceniť hodnotu peňazí a usilovnej práce... a pomohli vám ušetriť plno peňazí; 

• aby sa zbavili zlozvykov, ako je odvrávanie a odkladanie povinností... a pomohli vám urobiť opatrenia; 

• aby si s radosťou robili domáce úlohy... aj bez vášho pripomínania; 

• aby bojovali proti nude tvorivosťou a fantáziou... a vy by ste im nemuseli vymýšľať zábavu; 

• aby spali celú noc... a vám aby sa vrátilo duševné zdravie, chuť na sex a pokoj duše; 

• A čo je najúžasnejšie – čo keby som vám sľúbila, že ak použijete tento plán, zistíte, že sa začne meniť aj vaše myslenie o rodičovstve a pocity z neho. 

• Budete sa cítiť istejšia, mocnejšia, aktívnejšia a schopnejšia. 

• Dostanete zo svojich detí viac a ľahšie. 

• Prestanete snívať o dovolenke v Mexiku, na ktorú by ste išli iba vy sama, na líca sa vám vráti zdravá farba a dokonca možno odložíte sterilizáciu. 

Či ste mama (alebo otec) na plný úväzok, alebo žena s dobre rozbehnutou kariérou, ktorá uviazla vo vyjazdených koľajach alebo hľadá novú perspektívu, tento plán vás bude inšpirovať, aby ste zase získali moc... a opäť prevzali vládu nad svojím kráľovstvom. 

Aj ja som si myslela, že je to rozprávka. Až kým som nevyskúšala nápady načrtnuté v tejto knihe, na ktoré som natrafila viac-menej náhodou v päťsto rokov starom diele. Tie nápady som objavila v okamihu krízy. Možno navonok to vyzeralo, že mám všetko, čo by mama mohla chcieť. Moje deti boli zdravé. Môj manžel usilovný, milujúci a zábavný. Bývali sme v peknom dome v prostredí, ktoré sa mi páčilo. Dokonca som mala tú najžiadanejšiu a vysoko váženú rodičovskú komoditu: spoľahlivú babysitterku. 

Lenže nikto (okrem mojej babysitterky) sa nesprával slušne – ani len mačka, pri ktorej sa odrazu vyvinula averzia voči záchodu. Situácia v mojom dome nebola iba katastrofálna. Bola to doslova bojová zóna, a keby prišla nečakaná návšteva zo sociálky, museli by dom najprv upratať, až potom by ho mohli odsúdiť ako zavrhnutiahodný. A hoci sa naozaj o svoje deti starám a ľúbim ich, bola som zničená, vyčerpaná, nebola som vo forme a od posledných predpôrodných kontrakcií som nosila tie isté ošúchané staré tepláky s nastaviteľnou gumičkou v páse. 

Takže som bola takmer na dne, keď som náhodou natrafila na Machiavelliho Knieža. Prečítala som si ho a to mi doslova zmenilo život. Znie to čudne, však? Lenže vďaka Machiavelliho radám som jasne uvidela svoj vzťah s deťmi v dynamickom novom svetle. Namiesto toho, aby som sa vzdala rodičovskej moci, znovu som ju získala. Už som nebojovala každý deň o prežitie, ale opäť som vzala život do svojich rúk. Neprosíkala som deti, aby boli zdvorilé, slušné a milé, rýchlo poslúchli a prestali kresliť po stenách mojím rúžom, trvala som na tom. Čím ďalej som čítala, tým jasnejšie som cítila, ako vo mne prebieha zmena z načisto utrápenej a rezignovanej modernej mamy na pokojnejšiu a osvietenejšiu. 

Nestalo sa to zo dňa na deň. A vôbec to neprebehlo hladko (ako uvidíte). V konečnom dôsledku som si vzala veľa Machiavelliho rád k srdcu, nebrala som však všetko doslova a niektoré časti som si vykladala dosť voľne. No hoci som začala tento experiment trochu opatrne a bez nejakého plánu, naozaj som v Kniežati našla jadro pravdy, ktorá mi pomohla stať sa lepšou mamou. Dúfam, že pomôže aj vám. 

Vôbec od vás nežiadam, aby ste si Machiavelliho kultovú knihu prečítali sami (hoci vám ju rozhodne odporúčam – vážne je to skvelé čítanie), mám lepší nápad. Ukážem vám, ako používať jeho pravidlá a pretvoriť vašu rodinu na šťastnejšiu a vychovanejšiu. Skutočne. Z takejto vážnej veci by som si v žiadnom prípade neuťahovala. Pretože v mojom prípade tento prístup fungoval, odporúčam vám, aby ste ho vyskúšali aj vy. A pritom vám dám jednu radu: nebojte sa svojej rodičovskej moci. Chopte sa jej – a potom ju používajte múdro, dôsledne a predovšetkým s láskou. 

Veľa šťastia! 

II 

Moja machiavelliovská chvíľa: 

alebo Kde sa vlastne vzal tento experiment 

Bolo to v južnej Kalifornii začiatkom dvadsiateho prvého storočia a ja som v tom čase čelila závažnej kríze. Práve som sa druhý raz vydala, s manželom Ericom a deťmi sme sa presťahovali a snažili sa dať rodinu dohromady. Od samého začiatku to bol totálny chaos. Nielenže sme neurčili žiadne základné pravidlá riadenia rodiny, no ani základné pravidlá nášho manželstva. 

Skvelé, však? Takže akosi (stále mi nie je celkom jasné, ako sa to stalo) v podstate všetky domáce práce pripadli mne. Patrilo tam nakupovanie potravín, varenie, upratovanie, vozenie detí do škôlky a zo škôlky, kúpanie, platenie účtov, pranie a prebaľovanie. Zároveň som sa v tom čase usilovala dokončiť dizertačnú prácu, aby som uzavrela doktorské štúdium dejín na univerzite v Berkeley, a práve som začala na plný úväzok pracovať z domu – písala som súhrnné podklady súdnych prípadov. 

To všetko znamenalo, že som na celé dni uviazla (čítajte: bola uväznená!) medzi štyrmi stenami so štyrmi nezbednými malými deťmi, ktorých ustavičné hádky ma pripravovali o rozum. 

Ach, to som nespomenula? Štyri deti. Najstaršie nemalo ani osem. 

Nechápte ma zle: nekonečne svoje deti milujem a išla by som pre ne aj na koniec Danteho deviatich kruhov pekla a naspäť. Lenže ony majú aj zázračnú schopnosť doviesť ma na pokraj šialenstva. 

Moja šesťročná najstaršia a najnezávislejšia, hoci veľmi citlivá dcéra Teddy ma niekedy napodobňovala a vrieskala na svojich súrodencov, keď ju nahnevali hlúpymi detskými nezbedami. „Prestaňte mi chodiť za pätami! Dajte mi pokoj! Ja už to nevydržím!“ revala a ostatní sa smiali a snažili sa pritúliť k nej na gauči.  

Situáciu komplikovalo aj to, že sa o Teddy starám striedavo s bývalým manželom Paulom. On sa znovu neoženil, nemá iné deti, a to znamená, že môže našej dcére venovať absolútnu pozornosť a lásku tak, ako ja nemôžem. A navyše vždy keď je u Paula, jeho pokojný a uprataný domov je jej vlastným kráľovstvom, kde môže vládnuť, ako sa jej zachce, a nikto jej do toho nezasahuje, nikto jej neoponuje. Nikto sa nezakradne do Teddinej izby, aby jej ukradol milované biele plyšové mačiatko bez srsti (o tejto katastrofe neskôr). Nikto sa jej neprehrabáva v taške a netrhá jej starostlivo urobenú domácu úlohu (viac o tomto hroznom boji neskôr).  

A to ma privádza k triapolročnej dcére Katie. Katie má Downov syndróm a je stelesnením šťastia. Dokáže však byť aj zúrivo tvrdohlavá a vzdorovitá. Niekedy je jej vzdor naozaj pôsobivý – z hľadiska originality, koncepcie, realizácie a naozaj kreatívnej ničivosti. Keby sa zúčastnila nejakej detskej súťaže v tom, ako dostať mamu do blázinca, určite by zvíťazila s najvyšším počtom bodov. Dostala by zlatú medailu za víťazstvo v neposlúchaní. 

Katie je zároveň virtuóz v únikoch (aj o tom napíšem neskôr). Vždy keď z nej spustím oči, povedzme, keď sa idem na dve minúty osprchovať alebo hľadám mobil, ktorý vypla a zradne skryla pod vankúše na gauči, vyskočí ako líška a vymyslí si niečo ešte prefíkanejšie a vynaliezavejšie.  

Jej spoľahlivým sprisahancom bol mladší brat Trevor. Ten sa práve nachádzal v kritickom veku dvoch rokov a chytal záchvaty zúrivosti, pri ktorých sa až zem triasla, vždy keď sa našej mačke Lucky podarilo uniknúť z jeho zovretia alebo nedostal presne to, čo chcel, presne vtedy, keď to chcel.  

A k tomu všetkému nevlastný sedemročný syn Daniel so mnou nechce mať nič spoločné. Vždy keď mu Eric na sekundu či dve zmizne z očí, pobehuje po dome a v panike vykrikuje: „Ocko!... OCKO!!... OCKOOO!!!... OCKOOO!!!... OCKOOOOOO!!! Potom sa vráti, pozrie na mňa a pokojne sa spýta: „Nevieš, kde je ocko?“ Na čo zvyčajne pokrčím plecami a zahundrem niečo ako: „Neviem, ale viem, že nie je v práčovni.“ 

Ich správanie nestačilo, aby som sa ako matka zrútila, ale summa summarum mi sprotivilo materstvo a pochybovala som, či som vôbec schopná byť rodičom. 

„Som hrozná matka,“ hundrala som si pri prebaľovaní a snívala som o dni, keď budú všetci bezpečne preč niekde na vysokej škole. No potom som mala výčitky svedomia, že som si želala, aby už mali po detstve. 

Napriek tomu som zúfalo túžila vytvoriť z nich malé tvory, ktoré by mi tak nebrnkali na nervy, ktorých ustavičné hádky by ma nedoviedli k alkoholizmu, ktoré by nevysávali zo mňa každý gram energie ustavičnými požiadavkami, ktoré by ma viac poslúchali a rýchlo by sa podrobili mojim rodičovským príkazom.  

Takže som ako milióny iných moderných mám ignorovala stáročné múdre rady a pokúšala som sa deti zmeniť krikom, napomínaním alebo ignorovaním. Lenže potom sa, pravdaže, správali ešte horšie. Hádali sa o trochu hlasnejšie, búchali dverami silnejšie a nechávali špinavé poháre a taniere na stole častejšie.  

Raz večer, keď som umyla riad a uložila deti do postele, rozprávala som manželovi o otupujúcej, únavnej a izolujúcej tyranii materstva. Nechápal, na čo sa sťažujem, a vyhlásil, aké je to podľa neho „skvelé“, že môžem byť celý deň doma.  

„Prečo nevezmeš deti do parku, keď sa ideš v dome s nimi zblázniť?“ súcitne mi navrhol v jeden studený daždivý deň. 

„Do parku?“ vyskočila som naňho. „A prečo ich nevezmeš do parku ty?“ 

Po vášnivej hádke Eric rýchlo ustúpil do spálne, zapol si televízor a ja som odpochodovala do svojej pracovne. Bola som príliš vyčerpaná, aby som pracovala, a tak som si sadla za stôl a hľadela na zaprášenú policu s knihami. Doslova sa ohýbala pod ťarchou zväzkov o dejinách, literatúre a filozofii, ktoré boli naukladané jeden na druhom bez nejakého systému. 

„Ešte aj v knižnici mám neporiadok,“ pomyslela som si. 

A keď som ju začala upratovať, môj pohľad upútal starý výtlačok Kniežaťa. Pamätáte si na Knieža, však? Možno ste tú knihu čítali na strednej či vysokej škole ako ja. Možno dokonca plesnivie na nejakej zaprášenej starej polici u vás v pivnici alebo v pracovni. Za niekoľko posledných rokov som pravdepodobne pozrela na tú policu tisíc ráz, ale tentoraz mi do oka padla práve táto kniha. 

Vytiahla som ju z police a skúmala obálku – bol na nej portrét Machiavelliho v elegantnom rúchu zodpovedajúcom jeho funkcii. Jeho inteligentné rozhodné oči na mňa pokorne hľadeli. Tenké pery mal vykrivené v nepatrnom vševediacom úsmeve; vyzeral pokojne, uvoľnene, mocne a sebaisto. A mne v tej chvíli toto všetko chýbalo. 

Ohromená som hľadela na jeho očarujúci výraz, potom som otvorila knihu a začala čítať. Mala som hmlistú predstavu o Machiavellim – koniec koncov, jeho meno je synonymom pokrytectva, podvodu a prefíkaného, bezohľadného využívania moci. Vedela som aj, že jeho najslávnejší výrok je: Účel svätí prostriedky. 

Lenže čo presne tým myslel? uvažovala som. 

Nebola som si istá. Ešte vždy som bola priveľmi vyčerpaná a naštvaná na to, aby som dokázala zaspať, a tak som sa rozhodla, že si sadnem a prelistujem Machiavelliho tenký zväzok hneď a zaraz. A ako som začala čítať, únava sa strácala a bola som čoraz nadšenejšia. Onedlho mi totiž bolo jasné, že tento chlapík mal dajakých päťsto rokov zlú povesť neprávom. Vlastne niektorí vedci sú presvedčení, že on tú neslávne známu vetu, že účel svätí prostriedky, pravdepodobne nikdy ani nevyslovil, a keby aj, jeho účelom nebolo získanie moci iba pre moc samotnú. V skutočnosti mu išlo o to, že knieža má získať a zachovať si moc na to, aby zaistil bezpečnosť a stabilitu štátu. A stabilita mu pomáha zabezpečiť šťastie a blaho aj pre poddaných.  

Hmm, pomyslela som si, stabilný a bezpečný domov? Plný šťastných a úspešných poddaných? To mi pripadalo ako celkom dobrý plán, pre knieža aj pre rodiča. Nadchlo ma to. Čo keby som použila Machiavelliho odporúčania, aby mi pomohli znovu získať svoje kráľovstvo a zabezpečiť, že sa deti budú správať lepšie? 

Ako vysvitlo, Machiavelli začal písať Knieža práve vtedy, keď sa ocitol v podobnej kríze ako ja (dobre, možno trochu preháňam). Ale obaja sme boli v ťažkej, kritickej fáze svojho života. Machiavelliho v roku 1513 vo Florencii práve vyhodili zo zamestnania, z funkcie vysoko postaveného diplomata vo Florentskej republike, nespravodlivo ho zatkli, uväznili a opätovne mučili za údajnú účasť na sprisahaní, s ktorým súviselo zavraždenie kardinála Giuliana de’Mediciho a prevzatie vlády násilím. 

Po jeho prepustení sa situácia ešte zhoršila. Nielenže sa republika, ktorej verne slúžil štrnásť rokov, dostala pod vládu tyranov, vyhodili ho zo štátnej služby (čo bola jediná profesia, ktorú poznal), vyhnali z milovanej Florencie (mesta, o ktorom raz vyhlásil, že ho miluje viac než vlastnú dušu) a musel odísť do vyhnanstva a žiť na toskánskom vidieku aj s manželkou a šiestimi nezbednými malými deťmi. 

Uznávam, že jeho problémy boli asi trochu vážnejšie ako moje. No obaja sme sa ľutovali a zúfali si nad vlastným osudom. Čo teda urobil Machiavelli? Chvíľu sa oddával sebaľútosti, no hneď potom začal špekulovať, ako by sa vrátil do verejného života. Snažil sa uživiť mladú rodinu, prekypoval nenaplnenými ambíciami, šialene sa nudil, a tak sa rozhodol prehltnúť svoju hrdosť a napísať malú učebnicu politiky – „toto svoje dielko,“ ako ju pohŕdavo nazval, v nádeji, že si získa priazeň Mediciovcov a znovu sa stane štátnym zamestnancom. A tak sa z Machiavelliho vážnej krízy zrodilo Knieža, najrevolučnejší a najznevažovanejší politický traktát všetkých čias. 

Snažil sa uživiť mladú rodinu? Bol znechutený a unudený? To mi je akési známe, pomyslela som si. A kým som v ten večer dočítala Knieža, nabrala som z neho toľko inšpirácie, že som vyskúšala malý experiment. Čo keby som sa pokúsila aplikovať Machiavelliho odporúčania pre úspešné kráľovstvo na svoje materstvo? 

Viem, znie to čudne, ale Knieža je v jadre viac ako len teória. V skutočnosti sa venuje bezprostrednej politickej kríze, ktorú Machiavelli videl na vlastné oči – nejednotnosť a záhuba Talianska –, a mala to byť praktická príručka, ako na to. Pragmatický generálny plán. Energická, ostrá a ničím nehatená výzva na čin adresovaná prefíkanému a bezohľadnému novému vládcovi, aby vytvoril silný a jednotný štát, ktorý bude slúžiť všeobecným záujmom a ambíciám ľudí, túžiacich po moci, sláve a bohatstve. 

Ako som tak o tom premýšľala, uvedomila som si, že všetky tieto myšlienky sa dajú skvele uplatniť v mojom živote. Nejednotnosť a záhubu Talianska som nahradila nejednotnosťou a záhubou svojej rodiny, namiesto kniežaťa som dosadila rodiča a napadlo mi, že Machiavelliho malá učebnica politiky by sa dala použiť aj ako rodičovský manifest – energická a ostrá, ničím nehatená výzva pre mňa, aby som vytvorila silnejšiu a jednotnejšiu rodinu s cieľom uspokojiť ambície a záujmy svojich detí s menším počtom kolobežiek, transformerov a plyšákov. 

Áno, zúfalo som potrebovala nejaké rady. Lenže, pravdupovediac, veľmi málo kníh o rodičovstve, ktoré som v ostatných rokoch čítala, ma oslovilo. Prísne metódy čínskych rodičov ma nenadchli, ani nemám v úmysle v dohľadnom čase sa presťahovať do Francúzska. Je mi jasné, že nemám, ani som nikdy nemala najšťastnejšie bábätko či batoľa z celej našej ulice. A napriek láskavým, i keď trochu zastaraným ubezpečeniam doktora Spocka, že ako rodičia „vieme viac, než si myslíme“, vedela som iba to, že neviem takmer nič iné okrem toho, že sa pričasto cítim totálne vyčerpaná a ako mama neschopná. Ba čo bolo horšie – čas, keď som bola s deťmi, som si neužívala – pretrpela som ho. 

Možno preto ma Machiavelliho manifest o mocenskej politike – a mocenskom rodičovstve, keď to rozšírime – oslovil takým zvláštnym a prekvapujúcim spôsobom. Alebo možno – ak človek takmer desaťročie dennodenne prebaľuje deti, Machiavelliho intelektuálne hry mu pomôžu precvičiť si mozog, aby sa z neho za ten čas nestala kaša. S troškou fantázie a možno po priveľkom množstve nočných pohárikov vína som začala vidieť paralely medzi florentským kniežaťom zo 16. storočia a matkou z 21. storočia a onedlho som bola presvedčená, že stratégie vedenia vojny a štátu, ktoré odporúčal Machiavelli, by sa naozaj dali použiť aj na moje deti. 

Bola som zhovievavá a milá, ale nepomáhalo to. Nezaberalo ani prosíkanie, vyjednávanie, napomínanie, ustavičné otravovanie, či dokonca zdvorilé prosby. Ale možno pragmatický a triezvy machiavelliovský prístup by zaúčinkoval. Aspoň taká bola moja teória, keď som sa rozhodla vyslobodiť z pút materského utrpenia a stať sa kvalifikovanou, puncovanou machiavelliovskou matkou. Ako uvidíte, tento malý experiment, toto riskantné rodinné dobrodružstvo malo svoje plusy... no aj mínusy. 

III

Je nebezpečné byť príliš veľkodušný:

Dobrý vládca stanovuje hranice

Pričítaní Kniežaťa som sa vprvom rade dozvedela, že Machiavelli mal pochmúrny apesimistický názor naľudskú povahu. Vakom zmysle? Poznamenáva, že ľudia sú vovšeobecnosti prelietaví, pokryteckí, chamtiví aklamárski aich vernosť možno získať istratiť. Machiavelli hovorí, že ak sa knieža chce uchrániť predich prelietavou vernosťou, musí si vybudovať povesť veľkodušného adobrého človeka. Upozorňuje však, že ak je knieža priveľmi veľkodušný, občania si to prestanú vážiť azačnú byť ešte chamtivejší.

To isté platí aj premoje deti. Tak ako všetky mamy, aj ja som sa snažila dať im všetko, čo potrebujú, splniť každú ich požiadavku. No keď som si prečítalaKnieža, uvedomila som si, že čím viac materiálnych vecí im dávam, tým viac očakávajú atým sú nevďačnejšie. Ak dám Danielovi kopček zmrzliny, vypýta si dva. Ak Trevorovi aKatie pripravím potri kuracie nugetky, chcú päť. Akeď Teddy kúpim novú hračku, schmatne ju a„ďakujem“ ani len nezahundre. Potom sa sňou hrá osem sekúnd,odhodí ju afňuká: „Kde je ocko? Sním je väčšia zábava ako stebou!“

Vtakýchto chvíľach som si uvedomila, že Machiavelliho tvrdenie, že „preknieža je nebezpečné byť príliš veľkodušný“, je veľmi dôležité vnašom čoraz materialistickejšom svete, kde sa každoročne utrácajú miliardy dolárov namarketing, ktorého cieľom je dosiahnuť, že naše milé nevinné deti nielen chcú najnovšie technologické výmysly ahry, ktoré vzápätí zastarávajú anahrádzajú sa tisíckami, ak nie miliónmi ďalších absurdne drahých, ale dokonca trvajú natom, že ich musia mať.

Pomyslela som si, že jediné východisko ztejto pasce, ztohto zdanlivo nekonečného rodičovského pocitu viny, je zapojiť doveci Machiavelliho akonečne pevnejšie zavrieť peňaženku. Vzrušená touto myšlienkou som sa rozhodla použiť Machiavelliho radu namojich nič netušiacich malých poddaných, keď somnou išli doobchodu.

Natakýchto výletoch moji malí anjelici zvyčajne chamtivo hádzali donákupného vozíka dévedečká abábiky, bezopýtania abezzaváhania. Akeď som naliehala, aby ich zvozíka vybrali, akože ináč – urobili cirkus.

Stým je koniec! pomyslela som si. Podľa Machiavelliho odporúčania, že treba stanoviť prísne hranice, som pripravila praktický plán útoku. Nečakala som, kým nastane katastrofa, preventívne som zastavila deti predvchodom akaždému som podala desaťdolárovú bankovku.

„Čo je to?“ podozrievavo sa spýtala Teddy.

„To je desať dolárov,“ odvetila som vecne.

„To viem,“ div sa neurazila. „Ale načo?“

„To môžeš dnes minúť,“ vysvetľovala som pokojne. „Ale viac nedostaneš, tak ich využi rozumne.“

Nachvíľu stíchla, potom bankovku starostlivo poskladala avložila si ju dovrecka.

„Čo povieš?“ spýtala som sa milo, ale rozhodne.

„Há?“ zamrmlala.

„Čo povieš?“ zopakovala som.

Pozrela namňa sčudným výrazom natvári, no potom sa pousmiala: „Ďakujem, mami.“

„Rado sa stalo,“ odvetila som.

Keď už sme boli vnútri, moja čata pozorne skúmala cenu každej veci, ktorá sa jej zapáčila, astarostlivo sa rozhodovala.

„Čože?? Dvadsaťdeväť dolárov?!“ protestovala Teddy, keď pozrela nacenovku naruksaku sobrázkom Justina Biebera.

Ja som ju iba mlčky sledovala.

„To je nenormálne,“ zahundrala znechutene avrátila ho napolicu. „Až tak sa mi nepáči!“

Ja som sa len usmievala ašli sme ďalej.

Natom všetkom bolo najlepšie, že nákupy prebehli oveľa pokojnejšie, deti boli uznanlivejšie aušetrila som kopu peňazí. Rovnako dôležité bolo, že spoznávali hodnotu peňazí, lebo sa zaujímali, koľko veci stoja – ato všetko preto, lebo som si vzala ksrdcu rodičovskú radu odMachiavelliho!

Narastal vomne zvláštny pocit pokoja ablaha apomyslela som si: „Hypotézu som preverila aukázalo sa, že je správna! Pokračujeme!“

Bolo to malé víťazstvo. Dodalo mi však sebadôveru. Atak som nasledujúce týždne amesiace čoraz väčšmi čerpala zMachiavelliho, vždy keď som stála prednejakou rodičovskou dilemou. Ačuduj sa svete, naďalej to fungovalo. Porozprávam vám otom nanasledujúcich stranách.

Lenže hoci som aplikovala Machiavelliho plán nadeti ahoci sa začali správať lepšie aúroveň môjho stresu prudko klesla, ešte som sa celkom nezbavila pochybností. Naozaj sa ako rodič chcem riadiť podľa chlapíka, ktorého meno je synonymom morálne sporného vypočítavého správania? Nie sú tie jeho pravidlá trocha kruté? Môžu byť moje deti naozaj šťastné, keď ich bude komandovať tyranská mama?

Lenže nakoniec zúfalstvo prevážilo nadpochybnosťami aďalej som uplatňovala Machiavelliho rady podľa príručky oštátnickom umení, ktorá sa stala manifestom výchovy mojej rodiny. Zvolila som si metódu opatrného postupného zavádzania jeho pravidiel asledovania výsledkov.

Možno si pomyslíte, že používať Machiavelliho namanipulovanie svlastnými deťmi, aby sa správali lepšie, je trocha zákerné alebo intrigánske, ale vpriebehu tejto poučnej, bláznivej, ale myslím, že napokon úspešnej cesty som sa naučila jedno: odsvojich detí môžete dosiahnuť viac abezboja, ak ich budete opatrne ovplyvňovať, aby ste dosiahli, čo chcete (aony si pritom budú myslieť, že je to ich nápad).