Start

Stieg Larsson

FLICKAN SOM LEKTE MED ELDEN

Copyright © 2006 by Stieg Larsson

Translation © 2009 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2008 by Norma Communication

Slovak edition © 2009, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Published by agreement with Norstedts Agency.

Zo švédskeho originálu Stieg Larsson: Flickan som lekte med elden

(Norstedts, Štokholm 2006) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Mária Bratová.

Obálku podľa návrhu Norma Communication

upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 82. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 987-80-551-2669-2

PROLÓG

KOŽENÉ REMENE ju pútali k úzkej prični s rámom z tvrdenej ocele. Zarývali sa jej do hrudného koša. Ležala na chrbte s rukami priviazanými pri oboch bokoch k rámu postele.

Už dávno sa prestala pokúšať vyslobodiť. Nespala, no oči mala zavreté. Ak by ich otvorila, ocitla by sa v tme a jediným zdrojom svetla by sa stal tenký prúžok prenikajúci ponad dvere. V ústach cítila pachuť, túžila po zubnej paste.

Podvedome sa snažila zachytiť kroky, ktoré by znamenali, že sa blíži. Netušila, koľko je hodín, no mala pocit, že už je neskoro na to, aby prišiel ešte dnes. Keď sa náhle zatriasla posteľ, otvorila oči. Akoby sa niekde v budove zapol nejaký stroj. Po niekoľkých sekundách si už nebola istá, či ten zvuk naozaj počula, alebo si ho len navrávala.

V hlave si odškrtla ďalší deň.

Štyridsiaty tretí deň v zajatí.

Svrbel ju nos, obrátila hlavu a pošúchala si ho o vankúš. Cítila, ako jej po chrbte steká pot. V izbe vládlo dusné teplo. Tenká nočná košeľa, pod ktorou bola nahá, sa pod ňou pokrčila. Keď nadvihla boky, ukazovákom a prostredníkom akurát zachytila jej lem a dokázala ju o niekoľko centimetrov stiahnuť. Postup zopakovala na druhej strane. Látka ju však naďalej tlačila do chrbta. Matrac bol vyležaný a nepohodlný. Totálna izolácia spôsobila, že všetky drobné vnemy, ktorým by inokedy nevenovala pozornosť, naraz zosilneli. Povraz bol dosť voľný na to, aby mohla zmeniť polohu a prevrátiť sa na bok, no po chvíli jej začala tŕpnuť ruka, čo ju prinútilo prevrátiť sa späť na chrbát.

Necítila strach. Každou sekundou v nej však rástol strašný hnev.

Zároveň ju trápili aj vlastné myšlienky a nepríjemná predtucha vlastného osudu. Nenávidela svoju bezmocnosť. Nech sa akokoľvek snažila sústrediť na čosi iné, aby zabila čas a nemyslela na svoju situáciu, strach sa neustále dral na povrch. Visel nad ňou ako mrak jedovatého plynu hroziac, že jej prenikne do pórov a otrávi celé telo. Zistila, že strach najlepšie potlačí, ak bude myslieť na čosi, čo jej dáva pocit sily. Zavrela oči a v nose si vyvolala smrad benzínu.

Sedel v aute. Mal stiahnuté okienko. Priskočila k nemu, cez okno doň naliala benzín a škrtla zápalkou. Trvalo to zlomok sekundy. Z auta okamžite vyšľahli plamene. Zvíjal sa v bolestiach, počula ho kričať od hrôzy. Cítila smrad spáleného mäsa, prenikavý zápach umelej hmoty a výplne sedadiel, ktoré sa teraz menili na popol.

PRAVDEPODOBNE zadriemala, lebo nepočula jeho kroky, no vo chvíli, keď sa otvorili dvere, bola pri plnom vedomí. Svetlo ju oslepilo.

Tak predsa prišiel.

Urastený chlap. Nevedela, koľko má rokov, no bol dospelý. Ryšavé, strapaté vlasy, okuliare s čiernym rámom, riedka brada. Smrdel vodou po holení.

Nenávidela jeho pach.

Chvíľu mlčky stál pri jej nohách a uprene na ňu hľadel.

Nenávidela jeho mlčanie.

Jeho tvár sa strácala v tieni svetla od dverí, videla len jej obrysy. Zrazu prehovoril hrubým, zvučným hlasom. Dôrazne vyslovoval každé slovo.

Nenávidela jeho hlas.

Pristúpil bližšie a obrátenou stranou vlhkej dlane sa jej dotkol čela. Prstami jej prešiel po vlasoch v geste, ktoré zrejme malo byť priateľské. Toto bol jeho darček k narodeninám.

Nenávidela jeho dotyky.

PRIHOVÁRAL SA JEJ. Videla, ako sa mu hýbu pery, no zvuk jeho hlasu nevnímala. Nechcela ho počúvať. Nechcela odpovedať. Počula, ako zvyšuje hlas. Určite sa rozčuľuje nad tým, že neodpovedá. Určite hovorí o vzájomnej dôvere. Po niekoľkých minútach stíchol. Ignorovala jeho pohľad. Potom mykol plecom a začal jej naprávať kožené remene. O čosi pevnejšie utiahol povraz na hrudi a naklonil sa k nej.

Strhla sa doľava, odvrátila tvár tak ďaleko, ako jej kožené remene dovoľovali. Pokrčila nohy a celou silou ho kopla do hlavy. Mierila na ohryzok a koncom prstov ho trafila kúsok pod bradou, no jej útok čakal, uhol sa a jej úder sa ho sotva dotkol. Snažila sa kopať ďalej, no v tej chvíli už bol mimo jej dosahu.

Nohy položila späť na posteľ.

Plachta sa skĺzla z postele. Nočná košeľa sa jej vyhrnula k pásu.

Dlho ju len mlčky pozoroval. Potom obišiel posteľ a vytiahol nový remeň. Snažila sa mu nohami uniknúť, no pevne jej zovrel členok, druhou rukou pridržal koleno a remeňom ho priviazal k posteli. Obišiel posteľ a priviazal jej aj druhý členok.

Zostala celkom bezmocná.

Zdvihol plachtu a opäť ju prikryl. Dve minúty na ňu mlčky hľadel. Cítila jeho vzrušenie, hoci to nijako nedával najavo. Určite má erekciu. Vedela, že sa jej dotkne.

Potom sa otočil a zatvoril za sebou dvere. Počula, ako za sebou zasunul závoru, čo bolo celkom zbytočné. Nemala šancu vstať.

Niekoľko minút pozorovala tenký prúžok svetla nad dverami. Potom sa pohla a snažila sa zistiť, ako pevne ju pripútal. Kolená mohla pokrčiť o niekoľko centimetrov, potom ju zastavili remene. Vydýchla. Zostala mlčky ležať a civela do prázdna.

Čakala. Predstavovala si kanister s benzínom a zápalku.

Videla ho premočeného benzínom. Fyzicky cítila v prstoch zápalkovú škatuľku. Potriasla ňou. Počula hrkotanie zápaliek. Otvorila škatuľku a jednu z nich vytiahla. Počula, ako niečo hovorí, no vypla zvuk a jeho slová nevnímala. Videla výraz jeho tváre, keď sa zápalkou priblížila k škatuľke. Počula praskot síry. Znel ako predĺžený úder hromu. Videla, ako vzbĺka plameň.

Chladne sa usmiala.

V tú noc dovŕšila trinásť rokov.

PRVÁ ČASŤ 

Nerovnice

16. – 20. december

Rovnicu nazývame podľa najvyššej hodnoty
príslušnej premennej (hodnoty mocniteľa).
Ak je hodnota premennej jeden, hovoríme
o rovnici prvého stupňa, ak je hodnota dva,
ide o rovnicu druhého stupňa atď. Rovnice
vyššieho stupňa obsahujú viac hodnôt pre
premenné. Tieto hodnoty nazývame korene.

Rovnica prvého stupňa (lineárna rovnica):
3 x – 9 = 0 (koreň: x = 3)

KAPITOLA 1

Štvrtok 16. december –
piatok 17. december

LISBETH SALANDEROVÁ si posunula slnečné okuliare na konček nosa a prižmúrila oči. Spod klobúka videla, ako žena z izby číslo 32 vyšla z hotela bočným východom a smeruje k zeleno-bielym pásikavým ležadlám pri bazéne. Pohľad mala uprený do zeme, trochu sa potácala.

Salanderová ju doteraz videla len z diaľky. Odhadla ju na tridsaťpäť rokov, no podľa výzoru mohla mať dvadsaťpäť aj päťdesiat. Hnedé vlasy jej padali na plecia, podlhovastá tvár a zrelé telo mohli zdobiť ktorýkoľvek katalóg spodnej bielizne.

Mala sandále, na tele čierne bikiny, na očiach slnečné okuliare s fialovým odtieňom. Žltý klobúk položila vedľa ležadla a kývla na Ellu Carmichaelovú za barovým pultom.

Lisbeth Salanderová odložila knihu, odpila si z kávy a načiahla sa po cigarete. Bez toho, aby pohla hlavou, obrátila zrak na horizont. Z terasy pri bazéne pomedzi palmy a rododendróny pri múre presvital kúsok Karibského mora. Nejaká plachetnica na obzore práve mierila na Svätú Luciu alebo Dominiku. Ešte vo väčšej diaľke rozoznávala obrysy nákladnej lode smerujúcej na Guyanu. Ľahký vánok zápasil s dopoludňajším sparnom, cítila, ako jej kvapka potu steká k obočiu. Lisbeth Salanderová sa nerada opekala na slnku. Dni podľa možnosti trávila v tieni. Aj teraz sedela pod slnečníkom. Napriek tomu bola hnedá ako čokoláda. Oblečené mala šortky farby kaki a čierne tričko na ramienka.

Započúvala sa do zvláštnych tónov steel pans, čo sa valili z reproduktorov pri bare. Hudba ju nikdy nezaujímala a niektorú švédsku hviezdu by nerozlíšila od Nicka Cava, no tieto rytmy ju fascinovali. Nevedela pochopiť, že niekto dokázal naladiť panvicu a ešte na nej aj vydávať rytmické zvuky, magické zvuky, aké doteraz nepočula.

Niečo ju vyrušilo a pohľadom sa vrátila k žene, ktorá práve do ruky dostala pohár s pomarančovým nápojom.

Lisbeth sa to netýkalo. Nevedela však pochopiť, prečo žena neodíde. Už štyri noci, odkedy pár dorazil, Lisbeth počúvala tichý a systematický teror z vedľajšej izby. Počula plač, tiché nadávky, občas nejaké zaucho. Muž, ktorý mal údery na svedomí – Lisbeth ho tipovala na manžela –, mohol mať štyridsať. Tmavé vlasy si česal do nemodernej cestičky a zdalo sa, že na Grenadu prišiel pracovne. Lisbeth netušila, v čom jeho práca spočíva, no každé ráno, než nasadol do taxíka, ho vídala v obleku s kravatou popíjať kávu v hotelovom bare.

Do hotela sa vracal neskoro popoludní, osprchoval sa a so ženou posedával pri bazéne. Večeru jedli v zdanlivo uvoľnenej, priateľskej atmosfére. Žena možno vypila pohár či dva naviac, no jej pripitosť nepôsobila ani odpudivo, ani rušivo.

Hádka z vedľajšej izby sa začínala vždy medzi desiatou a jedenástou večer, približne v tom čase si Lisbeth líhala do postele s knihou o záhadách matematiky. Muž ženu nemlátil. Lisbeth skôr rozoznávala vlečúcu sa hádku. Poslednú noc už neodolala a vyšla na balkón, aby cez otvorené dvere odhalila dôvod ich sporov. Muž sa celú hodinu prechádzal po miestnosti, dávajúc žene za pravdu, že je hnusák, ktorý si ju nezaslúži. Stále znova jej opakoval, že si o ňom musí myslieť, že je falošný. Vždy znova mu odpovedala, že si to nemyslí, a prosila ho, aby sa upokojil. Jeho hnev sa však ďalej stupňoval a napokon ňou zopár ráz zatriasol. Konečne z nej dostal to, čo chcel... áno, si falošný. Jej vynútené priznanie okamžite využil na to, aby zaútočil na ňu, jej správanie i charakter. Nazval ju kurvou... Lisbeth by na takúto urážku okamžite reagovala protiútokom. Teraz však urážka nesmerovala na ňu a celá situácia sa jej v podstate netýkala. A tak nedokázala určiť, či a ako má žena reagovať.

Lisbeth prekvapene načúvala jeho mrmlanie, ktoré naraz vyústilo do zaúch. Vo chvíli, keď sa rozhodla, že vyjde na chodbu a zabúcha im na dvere, hlasy stíchli.

Keď sa teraz zahľadela na ženu pri bazéne, objavila malú modrinu na ramene a škrabanec na jednom boku, nijaké väčšie zranenia nevidela.

ČLÁNOK, ktorý Lisbeth pred deviatimi mesiacmi čítala v časopise Popular Science, zabudnutom niekým na rímskom letisku Leonardo da Vinci, v nej prebudil záujem o prazvláštnu oblasť sférickej astronómie. Fascinovane okamžite zamierila do univerzitného kníhkupectva v Ríme a kúpila si zopár najdôležitejších štúdií z tejto oblasti. Na to, aby sférickú astronómiu pochopila, musela sa hlbšie pohrúžiť do záhad matematiky. Na svojich cestách v posledných mesiacoch často navštevovala univerzitné kníhkupectvá, aby našla ďalšie knihy zaoberajúce sa touto tematikou.

Knihy väčšinou ležali na dne cestovnej tašky a jej štúdiu chýbal systém a cieľ, kým v univerzitnom kníhkupectve v Miami nenašla prácu Dimensions in Mathematics od doktora L. C. Parnaulta (Harvard University, 1999). Knihu objavila krátko pred odchodom na Florida Keys a v Karibiku do nej po prvý raz nazrela.

Prešla ostrov Guadeloupe (dva dni v nepochopiteľnej diere), Dominiku (príjemná a uvoľnená, päť dní), Barbados (jeden deň v americkom hoteli, v ktorom sa cítila ako vyslovene neželaný hosť) a Svätú Luciu (deväť dní). Na Svätej Lucii by zostala aj dlhšie, keby sa nedostala do sporu s pripečeným miestnym gangstrom, ktorý vysedával v bare neďaleko jej hotela. Napokon stratila trpezlivosť, šmarila mu do hlavy kameň, na recepcii vrátila kľúč od izby a nastúpila na loď, smerujúcu do mesta Saint George’s, hlavného mesta ostrova Grenada. Do toho dňa o ostrove s týmto menom ešte nikdy nepočula.

Na pevninu vyšla v hustom daždi okolo desiatej ráno. Bol november. Caribbean Traveller ju informoval, že Grenada je známa ako Spice Island, ostrov korenia, a patrí k najväčším vývozcom muškátového orecha na svete. Na ostrove žije stodvadsaťtisíc ľudí, no ďalších dvestotisíc Grenadčanov býva v USA, Kanade a v Anglicku, čo svedčí o situácii na miestnom trhu práce. Povrch ostrova tvoria kopce obklopujúce vyhasnutú sopku Grand Etang.

GRENADA historicky patrila k celému radu bezvýznamných bývalých britských kolónií. Svet si ostrov všimol, keď sa roku 1795 prepustený otrok Julian Fedon inšpirovaný francúzskou revolúciou postavil na čelo povstania, ktoré si vyžiadalo zásah britskej koruny. Jej jednotky následne posekali, postrieľali, povešali a zmrzačili veľké množstvo rebelov. Koloniálnym režimom otriasol najmä fakt, že sa na stranu rebelov postavilo aj niekoľko chudobných belochov, ktorí tak nebrali najmenší ohľad na rasovú segregáciu. Povstanie bolo potlačené, no Fedonovi sa podarilo ujsť do lesov v okolí sopky, kde legenda o ňom zakrátko nadobudla rozmery miestneho Robina Hooda.

Asi o dvesto rokov neskôr, roku 1979, začal advokát Maurice Bishop novú revolúciu, inšpirovanú komunistickými vládami na Kube a v Nikarague. Lisbeth Salanderová získala na udalosti celkom nový pohľad po stretnutí s Philipom Campbellom – učiteľom, knihovníkom a baptistickým kňazom –, v ktorého ubytovni strávila prvé dni. Jeho verzia sa dala zhrnúť do vety, že medzi ľuďmi obľúbený Bishop zvrhol šialeného diktátora, ktorý bol navyše aj posadnutý fantáziami o UFO a veľkú časť štátneho rozpočtu premrhal na naháňačku mužíčkov s anténkami. Bishop sa usiloval o ekonomickú demokraciu a presadil prvé zákony zrovnoprávňujúce obe pohlavia. V roku 1983 ho zavraždili.

Po vražde – išlo o masakru asi stodvadsiatich ľudí vrátane ministra zahraničných vecí, ministra pre ženské otázky a niekoľkých dôležitých odborárskych lídrov – krajinu obsadili Spojené štáty americké a zaviedli tu demokraciu. Pre Grenadu to znamenalo, že nezamestnanosť stúpla zo šesť na päťdesiat percent a najvýznamnejším zdrojom príjmov krajiny sa opäť stal kokaín. Pri čítaní riadkov z Lisbethinho sprievodcu Campbell len vrtel hlavou a dal jej zopár dobrých rád, komu a ktorým častiam mesta je lepšie po zotmení sa vyhnúť.

V prípade Lisbeth Salanderovej boli takéto rady hádzaním hrachu o stenu. No zblíženiu s grenadským podsvetím unikla tým, že sa okamžite zaľúbila do pláže Grand Anse, južne od hlavného mesta. Na desaťkilometrovej, takmer ľudoprázdnej piesočnej pláži sa mohla prechádzať celé hodiny bez toho, aby musela s niekým prehodiť slovo. Presťahovala sa do Keys, jedného z mála amerických hotelov na pláži, a zostala tam sedem týždňov. Venovala sa prechádzkam po pláži a skvelému miestnemu ovociu chinups, ktoré svojou chuťou pripomínalo kyslý švédsky egreš.

Na ostrove bolo po sezóne, hotel mal dve tretiny izieb voľných. Jediným rušivým momentom jej pokoja a nesúvislého štúdia matematiky zostával teror z vedľajšej izby.

MIKAEL BLOMKVIST stlačil zvonček pri dverách Lisbeth Salanderovej na ulici Lundagatan. Nerátal s tým, že mu otvorí, no zvykol si niekoľko ráz do mesiaca pri jej dverách zistiť, či sa niečo nezmenilo. Keď nazrel do schránky, bola plná reklamných letákov. Hodiny ukazovali niekoľko minút po desiatej a tma bola priveľká na to, aby usúdil, či je plnšia než naposledy.

Chvíľu nerozhodne postával na schodišti, potom sa sklamane zvrtol na opätku a vyšiel na ulicu. Pokojným krokom prešiel do svojho bytu, postavil na kávu a pri večerných televíznych správach si otvoril noviny. Rozmýšľal nad tým, kam Lisbeth zmizla. Cítil smútok a strach a po tisíci raz si kládol otázku, čo sa vlastne stalo.

Na posledné vianočné sviatky ju pozval na svoju chatu v Sandhamne. Počas dlhých prechádzok preberali dozvuky dramatických udalostí, ktorých boli obaja v tom roku súčasťou – v období, ktoré Mikael neskôr hodnotil ako svoju životnú krízu. Súd ho odsúdil za ohováranie, niekoľko mesiacov strávil vo väzení, profesionálne ako novinár sa ocitol na dne a z postu zodpovedného redaktora časopisu Millennium sa stiahol so sklopenými ušami. Zrazu sa však všetko zmenilo. Úloha napísať biografiu podnikateľa Henrika Vangera, ktorú spočiatku vnímal ako hlúpu, dobre platenú terapiu, sa naraz zmenila na zúfalú honbu na vyšinutého neznámeho sériového vraha.

Počas tejto naháňačky stretol Lisbeth Salanderovú. Mikael si podvedome prešiel po jazve, ktorá mu zostala tesne pod ľavým uchom. Lisbeth mu nielen pomohla vraha dolapiť – doslova mu zachránila život.

Vždy znova ho dokázala šokovať svojimi neuveriteľnými schopnosťami – fotografickou pamäťou a fenomenálnymi počítačovými vedomosťami. Mikael vnímal sám seba v tejto oblasti ako pomerne kompetentného, no Lisbeth s počítačmi zaobchádzala, akoby uzavrela zmluvu s diablom. Postupne pochopil, že je hackerkou svetovej triedy. V exkluzívnom medzinárodnom klube, ktorý sa na najvyššej úrovni venoval prenikaniu do cudzích počítačov, bola legendou – hoci ju každý poznal len pod pseudonymom Wasp.

Práve jej schopnosť vchádzať do počítačov iných ľudí a vychádzať z nich mu poskytla dosť materiálu na to, aby svoju profesionálnu porážku zmenil na aféru Wennerström – bombu, ktorá ešte aj po roku polícii poskytovala podklady pri vyšetrovaní ekonomických trestných činov a Mikaelovi možnosť z času na čas zaujať miesto hosťa televíznych debát.

Ešte pred rokom celú udalosť vnímal s nevýslovnou radosťou – ako osobnú pomstu a profesionálne zadosťučinenie. No tento pocit rýchlo vyprchal. V priebehu niekoľkých týždňov sa mu zunovalo odpovedať na stále tie isté otázky novinárov a finančnej polície. Je mi ľúto, no o svojich zdrojoch nebudem hovoriť. Keď sa novinár anglického vydania novín Azerbajdzjan Times unúval prísť do Štokholmu len na to, aby mu položil tie isté bezduché otázky, pohár trpezlivosti pretiekol. Mikael počet interview obmedzil na minimum a v posledných mesiacoch ich poskytoval v podstate len v prípadoch, keď ho oň požiadala známa z TV4. A to sa dialo len v dňoch, keď sa vyšetrovanie posunulo do novej fázy.

Mikaelova spolupráca s touto novinárkou mala okrem toho ešte ďalší rozmer. Bola prvou novinárkou, ktorá uverila jeho odhaleniu. Bez jej vkladu v ten večer by bomba z Millennia zrejme nevybuchla s takou intenzitou. Až neskôr sa Mikael dozvedel, koľko energie musela vynaložiť na to, aby redakciu presvedčila, nech jeho príbehu poskytne taký priestor. Zubami-nechtami bojovala s tými, čo sa bránili tomu, aby redakcia stavila na amatérov z Millennia, a ešte vo chvíli, keď vstupovala do vysielania, si nebola istá, či ju nezastaví zástup redakčných advokátov. Mnohí jej starší kolegovia s palcom smerujúcim k zemi konštatovali, že ak sa teraz mýli, jej kariéra sa skončila.

Prvý týždeň príbeh intenzívne sledovala – ako jediná z redakcie si ho pozorne naštudovala –, ale krátko pred Vianocami si Mikael všimol, že všetky komentáre a nové pohľady na prípad vychádzajú už len od jej mužských kolegov.

Okolo Silvestra sa Mikael okľukami dozvedel, že ju z témy vytlačili s odôvodnením, že takýto dôležitý prípad musia spracúvať seriózni ekonomickí novinári a nie dievčatko niekde z Gotlandu či Bergslagenu, alebo odkiaľ to vlastne do Štokholmu prišla. Keď krátko nato Mikaelovi zavolala televízia TV4 s prosbou o komentár, odsekol, že sa pre nich vyjadrí, len ak otázky bude klásť ona. TV4 sa na niekoľko dní odmlčala, no mužská časť redakcie napokon kapitulovala.

Michaelov záujem o aféru Wenneström upadal súčasne s tým, ako sa Lisbeth Salanderová vytrácala z jeho života. Ešte stále si neuvedomoval, že sa to deje.

Na druhý sviatok vianočný sa priateľsky rozlúčili a medzi sviatkami ju nestretol. Deň pred Silvestrom jej večer zavolal, no nezdvihla.

Na Silvestra sa dvakrát prešiel k jej bytu a zazvonil pri dverách. Prvý raz sa v jej okne svietilo, nikto však neotváral. Druhý raz bola v byte tma. Prvého januára jej opakovane skúšal volať, opäť márne. Odvtedy sa po vytočení čísla ozýval už len odkaz, že volané číslo je nedostupné.

Počas nasledujúcich dní ju videl dvakrát. Keď sa jej niekoľko dní nemohol dovolať, opäť sa prešiel k jej domu a sadol si na schody pred bytom, aby ju počkal. Vzal si so sebou knihu a trpezlivo štyri hodiny čakal, kým sa krátko pred jedenástou nezjavila v domových dverách. V rukách niesla hnedú papierovú škatuľu, a keď ho zbadala, zostala nehybne stáť.

„Ahoj, Lisbeth,“ pozdravil ju a zatvoril knihu.

Hľadela naňho pohľadom, ktorý v sebe nemal ani náznak tepla či priateľstva. Potom okolo neho mlčky prešla a strčila do zámky kľúč.

„Pozveš ma na kávu?“ spýtal sa.

Obrátila sa k nemu a zašepkala:

„Vypadni. Už ťa nikdy nechcem vidieť.“

Potom mu pred nosom zabuchla dvere a počul, ako zvnútra otočila kľúčom.

Druhý raz ju videl len o tri dni neskôr. Viezol sa metrom zo zástavky Slussen v centre mesta na železničnú stanicu, a keď sa metro zastavilo, videl ju stáť na peróne ani nie dva metre od okna. Zočil ju presne v tom okamihu, ako sa zatvorili dvere. Päť sekúnd naňho hľadela, akoby bol vzduch, potom sa zvrtla na opätku a odišla mu zo zorného poľa práve vo chvíli, keď sa vlak pohol.

Odkaz bol jasný. Lisbeth Salanderová nechce mať s Mikaelom Blomkvistom nič spoločné. Zo svojho života ho vymazala rovnako efektívne, ako zo svojich počítačov mazala neželané súbory. Bez akéhokoľvek vysvetlenia. Zmenila si telefónne číslo a neodpovedala na maily.

Mikael si vzdychol, vypol televízor, prešiel sa k oknu a hľadel na budovu radnice.

Uvažoval nad tým, či nerobí chybu, keď v pravidelných intervaloch obchádza jej dom. Zvyčajne zastával názor, že keď žena tak zreteľne signalizuje nezáujem o mužovi čo len počuť, má ísť svojou cestou. Nerešpektovať toto želanie bolo v jeho očiach dôkazom, že si ju neváži ako rovnocennú osobu.

Mikael a Lisbeth spolu spávali. Popud k tomu však dala ona a ich vzťah trval pol roka. Ak by sa rozhodla ukončiť príbeh rovnako prekvapivo, ako ho začala, Mikael by to prijal. Rozhodnutie bolo na nej. Mikael nemal problém prijať úlohu expriateľa – ak ním vôbec bol –, no Lisbethin totálny odstup ho prekvapil.

Nebol do nej zaľúbený – boli si takí nepodobní, akí si len dvaja ľudia môžu byť –, mal ju však rád a táto prekliato komplikovaná bytosť mu chýbala. Veril, že ich priateľstvo je obojstranné. Jednoducho, pripadal si ako idiot.

Ešte dlho zostal stáť pri okne.

Napokon sa rozhodol.

Ak ho Lisbeth skutočne tak nenávidí, že ho ani nedokáže pozdraviť na peróne metra, ich priateľstvo sa pravdepodobne nenapraviteľne skončilo. Je čas prestať sa usilovať nadviazať kontakt.

LISBETH SALANDEROVÁ sa pozrela na hodinky a konštatovala, že hoci sa nepohla z tieňa, leje sa z nej pot. Bolo pol jedenástej. Ešte raz si spamäti zopakovala trojriadkovú matematickú poučku a zavrela knihu Dimensions in Mathematics. Potom sa načiahla po kľúč od izby a škatuľku cigariet.

Jej izba ležala na druhom poschodí, čo bolo zároveň najvyššie poschodie hotela. Vyzliekla sa a vošla do sprchy.

Zo steny tesne pod stropom na ňu civela dvadsaťcentimetrová jašterica. Lisbeth na ňu zagánila, no neurobila nič, aby ju odohnala. Na ostrove boli bežným javom a do izby sa dostávali pomedzi žalúzie v otvorených oknách, popod dvere a cez ventilátor kúpeľne. Spoločnosť, ktorá ju väčšinu času nechávala na pokoji, Lisbeth vyhovovala. Voda bola studená, nie však ľadová, a Lisbeth zostala pod sprchou päť minút, aby sa ochladila.

Keď vyšla do izby, zastala nahá pred zrkadlom a s obdivom pozorovala svoje telo. Ešte vždy vážila len štyridsať kilogramov pri výške meter päťdesiat. S tým si nevedela pomôcť. Mala tenké údy ako bábika, malé dlane a takmer nijaké boky.

Má však prsia.

Celý život bola plochá, akoby nikdy neprešla pubertou. Vyzerala smiešne, a keď sa mala niekomu ukázať nahá, cítila sa trápne.

Odrazu však má prsia. Nie sú to nijaké bomby (také ani nechcela a na jej útlom tele by vyzerali hrozne), boli to však dva pevné okrúhle prsníky strednej veľkosti. Zmenu vykonala opatrne a proporcie sedeli. Predstavovali však obrovský rozdiel pre jej vzhľad aj osobný pocit.

Päť týždňov strávila na janovskej klinike, kde jej voperovali implantáty, ktoré položili základ jej novým prsiam. Vybrala si kliniku a lekárov, ktorí mali v Európe najlepšie meno. Jej lekárka, šarmantná žena menom Allessandra Perriniová, konštatovala, že jej prsia sú fyzicky nevyvinuté a ich zväčšenie tak možno vykonať z lekárskych dôvodov.

Zákrok nebol celkom bez bolesti, no prsia na pohľad aj dotyk vyzerali prirodzene a jazvy takmer nebolo vidieť. Svoje rozhodnutie ani na okamih neľutovala. Bola spokojná. Ešte aj polroka po tejto zmene nedokázala prejsť popri zrkadle bez toho, aby zastala a s uspokojením konštatovala, že sa jej podarilo zvýšiť kvalitu vlastného života.

Počas pobytu na janovskej klinike si nechala z krku odstrániť jedno zo svojich deviatich tetovaní – dvojcentimetrovú osu. Svoje tetovania mala rada, najmä veľkého draka, ktorý jej prechádzal od lopatiek k zadku, aj tak sa však rozhodla osu odstrániť. Osa bola totiž taká viditeľná a nápadná, že si ju vďaka nej mohol ktokoľvek zapamätať a neskôr identifikovať. Lisbeth nechcela byť zapamätateľná a identifikovaná. Tetovanie odstránili laserom, a keď si teraz prechádzala prstom po krku, cítila malú jazvu. Keď sa pozrela zblízka, videla, že aj opálenie je na mieste, kde mala predtým jazvu, o čosi svetlejšie, no na prvý pohľad nebolo vidieť nič. Jej pobyt v Janove ju stál asi dvadsaťtisíc eur.

Mohla si to dovoliť.

Prestala snívať pred zrkadlom a natiahla si nohavičky a podprsenku. Dva dni po tom, ako opustila kliniku, po prvý raz vo svojom dvadsaťpäťročnom živote navštívila obchod s dámskou bielizňou a kúpila si to, čo doteraz nikdy nepotrebovala. Odvtedy dovŕšila aj dvadsaťšesť a podprsenku nosila s pocitom zadosťučinenia.

Obliekla si rifle a čierne tričko s nápisom Consider this a fair warning. Našla sandále, klobúk a cez plece si prehodila nylonovú tašku.

Pred recepciou zachytila nepokojné mrmlanie niekoľkých hotelových hostí. Spomalila a nastražila uši.

„Just how dangerous is she?“ spýtala sa černoška s európskym prízvukom. Aká je nebezpečná? Lisbeth si ženu pamätala z charterového letu z Londýna spred desiatich dní.

Freddie McBain, prešedivený recepčný, ktorý Lisbeth vždy zdravil s priateľským úsmevom, vyzeral ustarostene. Vysvetľoval, že dostal pokyn informovať všetkých hotelových hostí a v prípade, ak sa budú pokynmi riadiť, nemusia sa ničoho obávať. Jeho odpoveď vyvolala spŕšku otázok.

Lisbeth sa zamračila. Prešla k baru, kde našla Ellu.

„O čo ide?“ spýtala sa a bradou kývla smerom k zhluku ľudí.

„Hrozí, že nás navštívi Matilda.“

„Matilda?“

„Matilda je orkán, ktorý sa vytvoril pred niekoľkými týždňami pri brazílskom pobreží a dnes ráno sa prehnal surinamským hlavným mestom Paramaribo. Nie je jasné, ktorým smerom sa vyberie – pravdepodobne ďalej na sever, na USA. Ak však bude popri pobreží pokračovať na západ, v ceste má Trinidad a Grenadu. Možno nám tu teda o chvíľu bude trochu fúkať.“

„Myslela som si, že orkánová sezóna sa už skončila.“

„Veď aj áno. Varovania tu mávame v septembri a októbri. Pri všetkých klimatických zmenách a skleníkovom efekte sa však už nedá nič predpovedať.“

„Rozumiem. A kedy sa očakáva príchod Matildy?“

„Čoskoro.“

„Mala by som niečo robiť?“

„Lisbeth, s orkánmi nie sú žarty. V sedemdesiatych rokoch tu orkán spôsobil obrovské škody. Mala som jedenásť rokov a bývala som v dedine hore na sopke, na ceste do Grenvillu. Nikdy na tú noc nezabudnem.“

„Hm.“

„Nemaj však strach. V sobotu sa zdržuj v blízkosti hotela. Do tašky si zbaľ najnutnejšie veci – napríklad ten počítač, na ktorom sa zvykneš toľko hrať – a buď pripravená, že príde rozkaz zísť do krytu. To je všetko.“

„Rozumiem.“

„Dáš si niečo na pitie?“

„Nie.“

Lisbeth bez pozdravu odišla. Ella sa odovzdane usmiala. Niekoľko týždňov si zvykala na zvláštne spôsoby tohto čudesného dievčaťa a pochopila, že Lisbeth nie je namyslená – je len úplne iná.

Svoje drinky však platí bez námietok, zostáva relatívne triezva, venuje sa sama sebe a nerobí problémy.

MIESTNU DOPRAVU ostrova tvorili najmä s fantáziou pomaľované mikrobusy, ktoré chodili bez väčších ohľadov na cestovný poriadok či iné formality. Počas dňa premávali v podstate neustále. No po zotmení sa človek bez vlastného auta nikam nedostal.

Lisbeth stačilo niekoľko minút postáť pri ceste do Saint George’s a zabrzdil pri nej autobus. Šofér patril k rastafariánom a z reproduktorov autobusu sa valili tóny No Woman No Cry. Vypla vnímanie, zaplatila dolár a vtlačila sa medzi korpulentnú dámu a dvoch chlapcov v školskej uniforme.

Mesto Saint George’s ležalo v zátoke, ktorá tvorila The Carenage, vnútorný prístav. Z prístavu sa dvíhali strmé kopce posiate domami a starými koloniálnymi stavbami a hrdá pevnosť Fort Ruppert, ktorá sa týčila priamo nad prístavom.

Saint George’s bolo výnimočne kompaktné mesto úzkych uličiek a strmých schodov. Domy sa štverali na kopce a okrem ihriska na severe mesta, ktoré slúžilo súčasne na kriket aj dostihy, sa v meste v podstate nenašla rovná plocha.

Vystúpila uprostred prístavu a prešla sa k obchodu MacIntyre’s Electronics, ktorý stál na vrchole jedného z kopčekov. V podstate všetok tovar v Grenade sa dovážal z USA alebo Anglicka a stál dvakrát viac než inde, no na druhej strane bola v obchode klimatizácia.

Rezervná batéria, ktorú si objednala do svojho notebooku Apple PowerBook (G4 titanium, 17-palcová obrazovka), konečne dorazila. V Miami si kúpila malý vreckový počítač so skladacou klávesnicou, na ktorom si mohla čítať poštu a zmestil sa jej do kabelky, a tak nemusela so sebou vláčiť notebook. Sedemnásťpalcovú obrazovku jej však nenahradil. Originálna batéria dožívala a bez nabíjania vydržala len necelú polhodinu, čo bola tragédia, keď chcela sedieť pri bazéne, aj vzhľadom na to, že zásobovanie elektrickou energiou malo na ostrove svoje nedostatky. Počas týždňov, ktoré doteraz na Grenade strávila, zažila dva dlhšie výpadky prúdu. Zaplatila kreditnou kartou registrovanou na Wasp Enterprises, batériu vložila do tašky a vyšla späť na poludňajšiu páľavu.

V Barclays Bank si vybrala tristo dolárov v hotovosti, prešla na trh, kde si kúpila zväzok mrkvy, mango a veľkú fľašku vody. Taška jej oťažela, a keď sa vrátila k prístavu, bola hladná aj smädná. Chvíľu rozmýšľala nad reštauráciou The Nutmeg, no vchod do podniku bol doslova upchatý hosťami. Pokračovala do pokojnejšej Turtleback celkom vzadu v prístave, sadla si na terasu a objednala tanier kalmárov, pečených zemiakov a fľašku miestneho piva Carib. Vzala si tunajšie noviny Grenadian Voice pohodené na stole a dve minúty v nich listovala. Jediným zaujímavým článkom bola dramatická výstraha o príchode Matildy. Text doplnila fotografia zničeného domu, ktorá čitateľom mala pripomenúť škody, čo v krajine napáchal posledný orkán.

Odložila noviny, odpila si priamo z fľašky a pohodlne sa rozvalila práve vo chvíli, keď na terasu vyšiel muž z izby číslo 32. V jednej ruke držal peňaženku, v druhej pohár koly. Prebehol ju pohľadom bez toho, aby ju spoznal, potom si sadol na opačný koniec terasy a pohľad uprel na vodnú hladinu pred reštauráciou.

Lisbeth študovala jeho profil. Zdalo sa, že je myšlienkami kdesi ďaleko, sedem minút sa ani nepohol, potom sa naraz strhol a odpil si troma veľkými dúškami. Pohár položil na stôl a civel ďalej. Po chvíli Lisbeth z tašky vytiahla svoju Dimensions in Mathematics.

CELÝ ŽIVOT ju bavili skladačky a hádanky. Na svoje deviate narodeniny dostala od mamy Rubikovu kocku. Lisbethino logické uvažovanie dokázala trápiť štyridsať frustrujúcich minút, kým nepochopila jej systém. Odvtedy už nemala problém poskladať ju kedykoľvek. Nikdy nechybila ani v inteligenčných testoch v novinách. Päť rôznych postáv a otázka, ako bude vyzerať šiesta – odpoveď vždy videla okamžite.

Na prvom stupni základnej školy sa naučila sčítať a odčítať. Násobenie, delenie a geometria boli len prirodzeným pokračovaním. Dokázala jedným pohľadom spočítať účet v reštaurácii, poskladať faktúru a vypočítať dráhu delostreleckého náboja vystreleného určitou rýchlosťou v určitom uhle. To boli samozrejmosti. Než sa dostala k článku v Popular Science, nikdy ju matematika nefascinovala a nikdy ani neuvažovala, že tabuľky násobilky sú matematika. Násobilka bolo čosi, čo sa naučila za jedno poobedie v škole naspamäť, a nedokázala pochopiť, prečo o nej učiteľ tára celý rok.

Zrazu pochopila neochvejnú logiku, ktorá sa skrývala za všetkými školskými poučkami a vzorcami, a práve to ju priviedlo do univerzitných knižníc. Až keď však otvorila Dimensions in Mathematics, vstúpila do celkom nového sveta. Matematika je v podstate logická skladačka s nekonečným množstvom variácií – hádaniek, ktoré sa dajú rozlúštiť. Nejde o výsledok rovnice. Päť krát päť bude vždy dvadsaťpäť. Ide o to pochopiť súvislosti medzi rôznymi pravidlami, ktoré by umožňovali vyriešiť akýkoľvek problém.

Kniha Dimensions in Mathematics nebola prostou učebnicou matematiky, ale tehlou s hrúbkou tisícdvesto strán, ktorá sa zaoberala históriou matematiky od starých Grékov až k dnešným pokusom ovládnuť sférickú astronómiu. Pokladali ju za matematickú Bibliu na úrovni, ktorú kedysi (a ešte aj dnes) pre skutočných matematikov predstavovala Diofantova Aritmetika. Keď knihu po prvý raz otvorila na terase hotela pri pláži Grand Anse, ocitla sa v čarovnom svete čísel, v knihe napísanej človekom, ktorý dokázal veci vysvetliť a zároveň čitateľa pobaviť anekdotami a netradičnými problémami. Matematiku mohla sledovať od Archimeda až k dnešnému laboratóriu Jet Propulsion v Kalifornii. Pochopila ich spôsob riešenia problémov.

Pytagorova veta (x² +y² = z²), sformulovaná päťsto rokov pred Kristom, jej otvorila oči. Zrazu chápala obsah toho, čo sa naučila ešte na základnej škole na jednej z tých hodín, na ktorých sa zúčastnila. Obsah štvorca zostrojeného nad preponou (najdlhšou stranou) pravouhlého trojuholníka je rovný súčtu obsahov štvorcov zostrojených nad jeho odvesnami. Fascinoval ju aj Euklidov objav z roku tristo pred Kristom, že dokonalé číslo je vždy násobkom dvoch čísel, kde jedno číslo je mocninou čísla 2 a druhé predstavuje rozdiel medzi číslom jedna a nasledujúcou mocninou čísla 2. Išlo o zdokonalenie Pytagorovej vety a ona naraz pochopila nekonečnosť kombinácií, ktoré ponúka.

6 = 2¹ x (2² – 1)

28 = 2² x (2³ – 1)

496 = 2⁴ x (2⁵ – 1)

8 128 = 2⁶ x (2⁷ – 1)

Mohla by pokračovať donekonečna a nenašla by číslo, ktoré by porušilo pravidlo. Táto logika fascinovala Lisbethino vnímanie absolútna. S úsmevom prebehla Archimedom, Newtonom, Martinom Gardnerom a tuctom ďalších klasických matematikov.

Potom sa dostala ku kapitole o Pierrovi de Fermatovi, ktorého matematická hádanka, Veľká Fermatova veta, ju pohltila na dlhých sedem týždňov. Sedem týždňov aj tak nebolo veľa vzhľadom na to, že Fermat privádzal do šialenstva matematikov takmer štyristo rokov, kým Angličan menom Andrew Wiles jeho hádanku roku 1993 nevylúštil.

Fermatova veta bola na prvý pohľad jednoduchou hádankou.

Pierre de Fermat sa narodil roku 1601 v mestečku Beaumont-de-Lomagne v juhozápadnom Francúzsku. Iróniou osudu sám nebol matematik. Pracoval ako štátny úradník a matematike sa venoval len ako svojmu bizarnému koníčku vo voľnom čase. Napriek tomu ho svet pokladá za jedného z najnadanejších matematických samoukov, akých kedy táto planéta poznala. Presne ako Lisbeth aj jeho bavilo riešiť hádanky. Najradšej dráždil matematikov tým, že vytvoril problém bez toho, aby ponúkol riešenie. Filozof René Descartes ho častoval množstvom výsmešných prívlastkov, anglický kolega John Wallis ho zasa nazval tým prekliatym Francúzom.

Okolo roku 1630 vyšiel francúzsky preklad Diofantovej knihy Aritmetica, ktorý predstavoval kompletný súhrn číselných teórií, ktoré sformulovali Pytagoras, Euklides a ďalší matematici antiky. Práve počas štúdia Pytagorovej vety Fermat v záblesku geniality sformuloval svoj nesmrteľný problém. Sformuloval variant Pytagorovej vety. Namiesto (x² + y² = z²) premenil štvorec na kocku (x³ +y³ = z³).

Problém spočíval v tom, že nová rovnica nemala celočíselné riešenia. Fermat drobnou akademickou zmenou premenil vzorec s nekonečným množstvom dokonalých riešení na slepú uličku, ktorá nemala nijaké riešenie. Jeho teoréma bola práve o tom – Fermat tvrdil, že nikde v nekonečnom vesmíre čísel sa nenachádza celé číslo, v ktorom by sa kocka dala vyjadriť ako suma dvoch kociek, a že toto platí všeobecne pre všetky čísla s vyššou hodnotou ako číslo 2, čo je presne obsah Pytagorovej vety.

Ostatní matematici sa k jeho tvrdeniu pridali. Systémom pokusu a omylu rýchlo overili, že nedokážu nájsť číslo, ktoré by ho vyvrátilo. Problém spočíval len v tom, že nech rátajú akokoľvek dlho, nikdy nevyskúšajú všetky existujúce čísla – ich počet je predsa neobmedzený –, a tak si nikdy nebudú stopercentne istí, že ďalšie číslo Fermatovu teorému nevyvráti. V matematike je totiž nutné všetky tvrdenia dokázať matematicky a vyjadriť ich všeobecne platnou a vedecky korektnou poučkou. Matematik teda musí byť schopný dokončiť vetu „je to preto, lebo...“.

Fermat, verný svojmu zvyku, potreby svojich kolegov ignoroval. Na okraj svojho výtlačku Arithmetiky načarbal opis problému a zakončil ho niekoľkými riadkami. Cuius rei demonstrationem mirabilem sane detexi hanc marginis exiquitas non caperet. Tieto riadky sa nezmazateľne zapísali do histórie matematiky: Skutočne mám na toto tvrdenie čarovný dôkaz, no nezmestí sa na tento úzky okraj.

Ak mal v úmysle priviesť kolegov k šialenstvu, jeho želanie sa mu splnilo. Od roku 1637 sa v podstate každý matematik s trochou sebaúcty pokúšal istý čas – a niekedy veľmi veľa času – nájsť Fermatov dôkaz. Generácie mysliteľov zlyhávali, kým tajomstvo roku 1993 nerozlúštil Andrew Wiles. Nad hádankou si lámal hlavu dvadsaťpäť rokov, posledných desať rokov v podstate nepretržite.

Lisbeth Salanderová bola v šoku.

Odpoveď ju nezaujímala. Dôležité bolo samo riešenie problému. Keď jej niekto položí hádanku, Lisbeth ju rozlúšti. Než pochopí princíp uvažovania, riešenie číselných hádaniek chvíľu trvá, no napokon vždy príde k správnej odpovedi bez toho, aby sa pozrela do riešenia.

A tak vzala hárok papiera a po prečítaní Fermatovej teorémy si naň začala písať čísla. Dokázať Fermatovu teorému sa jej však nepodarilo.

Odmietla sa pozrieť na správne riešenie, a tak odsek, ktorý rozoberal odpoveď Andrewa Wilesa, preskočila. Keď dočítala knihu, konštatovala, že nijaká iná hádanka jej nerobila problém. Odvtedy sa deň čo deň s rastúcim rozčúlením vracala k Fermatovej hádanke a zamýšľala sa nad tým, aký čarovný dôkaz mohol mať Fermat na mysli. Vchádzala do jednej slepej uličky za druhou.

Keď muž z izby číslo 32 vstal a šiel k východu, zdvihla zrak. Pozrela sa na hodinky a konštatovala, že pri stole nehybne presedel dve hodiny a desať minút.

Koniec ukážky