Start

Paulo Coelho

O DEMÔNIO E A SRTA. PRYM

Copyright © 2000 by Paulo Coelho

Translation © 2009 by Miroslava Petrovská

Jacket design © 2009 by Florencia Gutman Visual Communication

Slovak edition © 2009, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z portugalského originálu o Demônio e a Srta. Prym.

preložila Miroslava Petrovská.

Redigovala Ina Martinová.

Obálku navrhlo štúdio Florencia Gutman Visual Communication,

upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 386. publikáciu v elektronickej podobe.

Druhé vydanie, vo vydavateľstve Ikar prvé.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3413-0

Tu sa ho ktorýsi popredný muž opýtal:

„Učiteľ dobrý, čo mám robiť,

aby som bol dedičom večného života?“

Ježiš mu odvetil:

„Prečo ma nazývaš dobrým?

Nik nie je dobrý,

jedine Boh.“

LUKÁŠ 18, 18 – 19

Autorova poznámka

Prvá zmienka o Rozdelení pochádza zo starej Perzie. Len čo Boh času stvoril svet, pocítil vôkol seba harmóniu, zároveň si však uvedomil, že mu chýba čosi veľmi dôležité – spoločník, s ktorým by mohol všetku tú krásu vychutnať.

Celých tisíc rokov sa modlil, aby sa mu narodil syn. Dejiny sa nezmieňujú o tom, ku komu sa modlil, keďže bol najvyšším pánom stvorenia, všemocným bohom; no i tak sa modlil, až napokon zostal v požehnanom stave.

Keď dosiahol to, po čom tak veľmi túžil, oľutoval svoj čin a uvedomil si, že rovnováha sveta je veľmi krehká. Bolo však už priveľmi neskoro – dieťa bolo na ceste. Jeho plač zapríčinil, že dieťa, ktoré nosil vo svojom tele, rozdelilo sa na dve bytosti.

Legenda ďalej hovorí, že z modlitby Boha času sa zrodilo Dobro (Ormuz) a z jeho ľútosti zas jeho dvojča Zlo (Arima).

Ustarostený Boh času zariadil všetko tak, aby ako prvý vyšiel z jeho útrob Ormuz, ktorý mal dohliadnuť na svojho brata, lebo ten mohol spôsobiť svetu veľké nepríjemnosti. Keďže Zlo je veľmi bystré a schopné všetkého, v hodine pôrodu odtlačilo Ormuza a ako prvé uzrelo svetlo sveta práve ono.

Skľúčený Boh času sa rozhodol stvoriť Ormuzovi spojencov, a tak vznikol ľudský rod, ktorý mal spolu s ním bojovať proti zlému Arimovi, aby sa nezmocnil vlády nad svetom.

V perzskej legende sa ľudstvo zrodilo ako spojenec Dobra a podľa nej aj vyhrá konečný boj. O mnoho storočí neskôr vznikla iná legenda o Rozdelení, podľa ktorej je človek nástrojom Zla.

Myslím, že väčšina čitateľov vie, o čom hovorím. Muž so ženou žijú spolu v rajskej záhrade, kde majú nadostač všetkého, čo sa im len zažiada. Majú zakázané len jedno – nesmú spoznať, čo znamená Dobro a Zlo. A všemocný Pán hovorí (Genezis 2, 17): „Zo stromu poznania dobra a zla však nejedz!“

Jedného dňa sa však objaví had a ubezpečuje ich, že toto poznanie je dôležitejšie ako celý raj a oni majú právo získať ho. Žena najskôr odmieta, hovorí, že Boh im pohrozil smrťou, had ju však presviedča, že nič také jej nehrozí, práve naopak, vo chvíli, keď spoznajú, čo je Dobro a Zlo, stanú sa rovnými Bohu.

Eva sa napokon dá presvedčiť a ochutná zo zakázaného ovocia, ba ponúkne aj Adamovi. Od tej chvíle sa počiatočná rovnováha raja naruší a oni obaja sú prekliati a vyhnaní z raja. Boh však pritom vyslovil jednu tajomnú vetu, ktorá potvrdzuje hadove slová: „Hľa, človek sa stal jedným z nás, vie rozpoznať Dobro i Zlo.“ Ani v tomto prípade (rovnako ako v príbehu o Bohu času, ktorý sa modlí a prosí o čosi aj napriek tomu, že je absolútnym pánom sveta) Biblia nevysvetľuje, s kým sa rozpráva jediný Boh a – ak je jediný –, prečo použil slová „jedným z nás“.

Nech je to akokoľvek, ľudský rod je od svojho počiatku nútený pohybovať sa medzi týmito dvoma protikladmi – večne je rozdelený medzi Dobrom a Zlom. Aj nás sa zmocňujú tie isté pochybnosti, aké trápili už našich predkov. Ústrednou témou tejto knihy je práve otázka Dobra a Zla – na niektorých miestach dopĺňajú zápletku legendy, roztrúsené po všetkých kútoch zeme.

Knihou Démon a slečna Prymová uzatváram trilógiu A na siedmy deň..., do ktorej patria romány Na brehu Rio Piedra som sedela a plakala (1994) a Veronika sa rozhodla zomrieť (1998). Vo všetkých troch sa hovorí o jedinom týždni v živote jednoduchých ľudí, ktorí vstupujú náhle do konfrontácie s láskou, smrťou a mocou. Som totiž presvedčený, že hlboké zmeny v živote tak ľudského jedinca, ako aj celej spoločnosti sa uskutočňujú za veľmi krátky čas. Keď to najmenej očakávame, život nás postaví pred výzvu, aby vyskúšal našu odvahu a ochotu prijať zmenu; v takom okamihu nepomôže, ak sa tvárime, že sa nič nedeje, alebo sa ospravedlňujeme, že na takúto zmenu ešte nie sme pripravení.

Výzva však nečaká. Život sa neobzerá dozadu. Týždeň je viac ako dosť na to, aby sme sa rozhodli, či prijmeme, alebo neprijmeme vlastný osud.

Buenos Aires august 2000

Už pätnásť rokov sedí stará Berta deň čo deň na priedomí svojho domu. Obyvatelia Viscos vedia, že starí ľudia celkom bežne snívajú o minulosti, o časoch svojej mladosti, pozorujú svet, do ktorého už nepatria, hľadajú tému, o ktorej by si mohli pohovoriť so susedmi. Berta má iné dôvody, aby takto trávila čas. Jej čakanie sa zavŕšilo v to ráno, keď zazrela, ako po strmom námestí kráča cudzinec a pomaly smeruje k jedinému hotelu v dedine. Vôbec nezodpovedal predstavám, ktoré sa jej toľkokrát zjavovali pred očami; mal na sebe obnosené šaty, vlasy dlhšie, ako býva zvykom, a na tvári niekoľkodňové strnisko. Prichádzal so svojím sprievodcom – démonom.

„Môj manžel má pravdu,“ povedala si len tak sama pre seba. „Keby som tu nebola, nik by si nič nevšimol.“

Nikdy nevedela ľuďom uhádnuť vek, a tak usúdila, že môže mať niečo medzi štyridsiatkou a päťdesiatkou. „Ešte je mladý,“ pomyslela si, tejto poznámke však môžu porozumieť iba starci. V duchu sa spýtala, ako dlho tu zostane, nedospela však k nijakému záveru; možno iba pár dní, veď má so sebou len plecniak. S najväčšou pravdepodobnosťou sa tu zdrží jednu noc a potom bude pokračovať za svojím osudom, o ktorom ona nič nevie a ani ju nezaujíma.

No predsa to dlhoročné vysedávanie na priedomí stálo za to, lebo za ten čas, čo naňho čakala, naučila sa pozorovať krásu hôr – predtým ju nikdy nevnímala, tu sa narodila, tu žila a na hory i na krajinu bola zvyknutá.

Ako sa dalo predpokladať, cudzinec vošiel do hotela. Berta si pomyslela, že by vari bolo dobré pohovoriť si o jeho nežiaducej prítomnosti s farárom; ten by však jej obavy nebral vážne, povedal by, že ide o starecké bludy.

A tak jej teraz nezostalo nič iné, len pozorovať, čo bude nasledovať ďalej. Démon nepotrebuje veľa času, keď chce zničiť, čo si zaumienil – rovnako ako búrky, hurikány a lavíny, ktoré za niekoľko hodín dokážu vyvrátiť z koreňov a polámať dvestoročné stromy. Náhle si uvedomila, že do Viscos práve vstúpilo Zlo a ona na tom nemôže vôbec nič zmeniť. Démoni prichádzajú a odchádzajú, hoci nie vždy poznačia miesto, kam prídu, svojou prítomnosťou. Neustále putujú svetom, niekedy len preto, aby sa dozvedeli, čo sa kde deje, inokedy zas, aby vyskúšali tú či onú dušu; sú však veľmi nestáli a bez akejkoľvek logiky menia predmet svojho záujmu, vedie ich jedine túžba po rozkoši z boja, ktorý by stál za to. Berta sa nazdávala, že vo Viscos nie je nič až také zaujímavé, aby to pritiahlo kohokoľvek na dlhšie ako na jeden deň – a najmä kohosi takého zaujímavého a zaneprázdneného, ako je posol temnôt.

Chcela sústrediť pozornosť na čosi iné, ale cudzincov obraz jej neschádzal z mysle. Obloha, ktorá bola predtým zaliata slnkom, začala sa zaťahovať mrakmi.

„V tomto ročnom období je to celkom normálne,“ pomyslela si. „Vôbec to nesúvisí s príchodom cudzinca, je to náhoda.“

Vtedy začula ťahavý zvuk hromu a za ním ďalšie tri zahrmenia. Na jednej strane to znamená, že sa blíži dážď, na druhej strane, keby mala veriť starým miestnym poverám, môže si hrom vyložiť ako hlas rozhnevaného Boha, ktorý sa sťažuje, že ľudia voči nemu zľahostajneli.

„Asi by som mala čosi urobiť. Napokon, prišlo to, na čo som čakala.“

Zopár minút sledovala, čo sa navôkol robí; oblaky viseli čoraz nižšie nad mestom, ale už nezachytila nijaký zvuk. Ako správna bývalá katolíčka neverila tradícii ani poverám spojeným s Viscos, ktorých korene siahali do čias prastarej keltskej kultúry, čo tu kedysi prekvitala.

„Hrom nie je nič iné, len prírodný úkaz. Ak by Boh chcel prehovoriť k ľuďom, iste by použil priamočiarejší spôsob.“

Práve keď o tom Berta premýšľala, začula nový úder hromu – tentoraz celkom nablízku. Zdvihla sa zo stoličky a odniesla ju dnu, skôr ako sa rozpršalo – teraz jej však srdce zovrel nedefinovateľný strach.

„Čo mám robiť?“

Opäť si zaželala, aby cudzinec čo najskôr opustil mestečko; je už pristará na to, aby pomohla sebe i celej dedine, alebo dokonca všemocnému Pánu Bohu, ktorý v prípade, že bude potrebovať pomoc, si iste vyberie kohosi mladšieho. Zatiaľ čo sa to všetko odohrávalo, cítila sa ako v delíriu; a keďže jej manžel nemal čo robiť, vymýšľal zábavky, ktorými jej pomáhal napĺňať čas.

O tom, že videla démona, však ani na okamih nezapochybovala.

Bol z mäsa a kostí, oblečený za pútnika.

Hotel slúžil zároveň aj ako obchod, kde sa predávali miestne výrobky, aj ako reštaurácia soblastnými špecialitami ibar, vktorom sa obyvatelia Viscos zvyčajne stretávali adiskutovali vždy otom istom – opočasí aonezáujme mladých ľudí usadiť sa vdedine. „Deväť mesiacov zimy atri mesiace pekelnej driny,“ hovorievali, lebo navšetky poľné práce počnúc orbou, hnojením, sejbou, čakaním naúrodu, jej zberom, uskladnením sena akončiac strihaním oviec – mali iba tri mesiace.

Všetci miestni obyvatelia dobre vedeli, že len silou-mocou udržiavajú priživote svet, ktorý už patril minulosti; ale ani tak nebolo prenich ľahké vyrovnať sa stým, že sú poslednou generáciou pastierov aroľníkov, ktorí celé stáročia obývali tieto hory. Skôr či neskôr sem dorazia stroje, dobytok sa bude chovať ďaleko odtiaľto špeciálnymi kŕmnymi zmesami adedinku možno predajú dajakej veľkej firme sosídlom vzahraničí, ktorá ju premení nalyžiarske stredisko.

Stalo sa tak už sviacerými okolitými mestečkami, Viscos však zatiaľ odolávalo, lebo malo nesplatený dlh voči minulosti, voči mocným tradíciám prastarej civilizácie, ktorá kedysi dávno obývala tieto miesta anaučila jeho obyvateľov, že je dôležité bojovať až doposlednej minúty.

Cudzinec pozorne čítal hotelový formulár arozhodoval sa, ako ho vyplní. Jeho prízvuk prezrádzal, že pochádza zniektorej juhoamerickej krajiny, preto si vybral Argentínu, lebo bol fanúšikom jej futbalového mužstva. Vdotazníku bolo treba uviesť adresu bydliska, napísal Kolumbijskú ulicu, lebo Juhoameričania si navzájom radi prejavujú úctu tak, že významné miesta nazývajú podľa susedných krajín. Apokiaľ ide omeno, vybral si meno známeho teroristu, ktorý žil vminulom storočí.

Zanecelé dve hodiny vedelo všetkých 281 obyvateľov Viscos, že dodediny zavítal cudzinec Carlos, pochádzajúci zArgentíny, trvale bytom nadôveryhodnej Kolumbijskej ulici vBuenos Aires. Jednou zvýhod maličkých mestečiek je, že netreba vyvinúť nijaké úsilie, aby sa každý dozvedel aj tie najmenšie detaily zcudzincovho osobného života. Avari to bol aj ten pravý zámer príchodiaceho.

Vyšiel dosvojej izby avyprázdnil plecniak; holi vňom nejaké šaty, holiaci strojček, jeden pár rezervných topánok, vitamíny preprípad, že by prechladol, hrubočizný zošit, doktorého si zapisoval poznámky, ajedenásť prútov čistého zlata, každý znich vážil rovné dva kilogramy. Napätie, cesta aťarcha nákladu ho tak vyčerpali, že takmer okamžite zaspal, neunúval sa ani podoprieť dvere stoličkou, lebo vedel, že všetkým 281 obyvateľom Viscos môže dôverovať.

Nadruhý deň sa naraňajkoval, špinavú bielizeň nechal narecepcii, aby mu ju oprali, doplecniaka naložil svojich jedenásť zlatých prútov aodišiel smerom khore týčiacej sa navýchod oddediny. Cestou zazrel iba jedinú miestnu obyvateľku, starenu sediacu napriedomí, ktorá si ho zvedavo obzerala.

Vošiel dolesa atam počkal, kým si uši neprivyknú nabzučanie hmyzu, spev vtákov azvuk vetra, preháňajúceho sa medzi konármi bezlístia; uvedomil si, že natomto mieste by ho mohol ktokoľvek sledovať avôbec by si to nevšimol, atak tam zostal nečinne sedieť takmer hodinu.

Keď si bol istý, že sa prípadný pozorovateľ unavil aodišiel dodediny naprázdno, beznoviny, neďaleko skalného útesu vtvare Y vyhĺbil dozeme jamu azahrabal donej jeden zozlatých prútov. Potom vyšiel okúsok vyššie, ďalšiu hodinu vstave hlbokej meditácie pozoroval prírodu anašiel ďalší skalný útvar – tentoraz pripomínal orla – aj tu vyhĺbil jamu, doktorej uložil zvyšných desať zlatých prútov.

Prvý človek, ktorého stretol naspiatočnej ceste, bola dievčina sediaca nabrehu jedného zmnohých potôčikov vytekajúcich vtomto kraji ztopiacich sa ľadovcov. Odtrhla oči odknihy, ktorú práve čítala, všimla si jeho prítomnosť aopäť sa pohrúžila dočítania. Je viac ako isté, že výchovou jej vštepili dosrdca, aby sa nikdy neprihovárala cudzincom.

Keď cudzinec príde nanové miesto, môže sa pokúsiť nadviazať priateľstvo sjeho obyvateľmi, atak knej pristúpil:

– Dobrý deň, – povedal. – Natoto ročné obdobieje akosi priteplo. Prikývla. Cudzinec pokračoval:

– Rád by som vám čosi ukázal.

Vláčnym pohybom odložila knihu, vystrela ruku apredstavila sa:

– Volám sa Chantal. Večer pracujem vbare hotela, kde ste sa ubytovali. Bolo mi čudné, že ste nezišli dolu navečeru, lebo hotel nežije iba zprenájmu izieb, ale aj ztoho, čo jeho hostia skonzumujú. Ste Carlos zArgentíny abývate naKolumbijskej ulici. Vie ovás už celé mestečko, lebo keď sem niekto zavíta mimo obdobia poľovačiek, vždy sa stane stredobodom záujmu. Najmä ak ide opribližne päťdesiatročného muža sosivými vlasmi apohľadom človeka, ktorý toho zažil už naozaj dosť. Apokiaľ mi chcete čosi ukázať, ďakujem pekne zaponuku, ale celé okolie Viscos už poznám zovšetkých možných inemožných zorných uhlov. Asi by bolo vhodnejšie, keby som vám ja ukázala miesta, kde ste nikdy neboli, ale podľa mňa máte mnoho iných starostí.

– Mám síce 52 rokov, no nevolám sa Carlos avšetky údaje, ktoré som uviedol vknihe hostí, sú falošné.

Apotom pokračoval:

– Nechcem vám ukázať Viscos. Chcem, aby ste si pozreli niečo, čo ste ešte nikdy nevideli.

Chantal čítala mnoho príbehov odievčatách, ktoré sa rozhodli odísť scudzincom dolesa azmizli bezstopy. Naokamih pocítila strach, ten však veľmi rýchlo vystriedala túžba podobrodružstve – napokon, tento muž sa iste neodváži ublížiť jej, lebo mu práve povedala, že ojeho prítomnosti vedia už všetci obyvatelia, aj keď údaje vknihe hostí nie sú pravdivé.

– Kto teda ste? – spýtala sa ho. – Ak je pravda, čo ste mi práve povedali, môžem ísť napolíciu audať vás zafalšovanie totožnosti.

– Sľubujem, že odpoviem navšetky vaše otázky, ale najskôr musíte ísť somnou, lebo vám chcem čosi ukázať. Je to len päť minút chôdze.

Chantal zatvorila knihu, zhlboka sa nadýchla, vmysli sa tíško pomodlila avsrdci pocítila zmes strachu ivzrušenia. Potom vstala avykročila zacudzincom, hoci tušila, že je to začiatok ďalšieho sklamania, ktorých zažila už nemálo. Vždy sa to začalo stretnutím plným prísľubov, no vzápätí sa ztoho vykľul len sen onedosiahnuteľnej láske.

Muž podišiel kuskalnému útvaru vtvare Y, ukázal jej čerstvo rozkopanú pôdu apožiadal ju, aby ju odhrabala aodkryla, čo sa podňou skrýva.

– Ušpiním si ruky, – povedala Chantal, – azababrem si aj šaty.

Muž zodvihol konár, zlomil ho vodvoje apodal jej ho, aby vyhĺbila dozeme jamku. Jeho správanie sa jej nepozdávalo, no poslúchla ho aurobila, očo ju žiadal.

Asi opäť minút sa jej predočami zajagal žltkastý prút, celý ušpinený odhliny.

– Vyzerá ako zozlata, – povedala.

– Je zlatý. Apatrí mne. Zahrabte ho, prosím, späť dozeme. Vyhovela jeho žiadosti. Potom ju muž odviedol kdruhej skrýši. Opäť odhrnula pôdu aprekvapene stŕpla nadhŕbou zlata predsebou. – Aj toto je zlato. Atakisto je moje, – pokračoval cudzinec.

Chantal už-už chcela zlato opäť prikryť zeminou, keď ju požiadal, aby nechala jamu tak, ako je. Sadol si najeden zkameňov, zapálil cigaretu azahľadel sa naobzor.

– Prečo ste mi ho ukázali? Neodpovedal.

– Kto vlastne ste? Čo tu robíte? Prečo ste mi ukázali zlato, keď viete, že môžem rozchýriť pocelej dedine, čo ste ukryli vlese?

– Kladiete priveľa otázok naraz, – odvetil cudzinec anaďalej upieral oči nahoru, akoby ani nevnímal dievčinu vosvojej blízkosti. – Práve oto mi ide – aby ste to rozchýrili vdedine.

– Sľúbili ste mi, že ak pôjdem svami, odpoviete mi najednu otázku.

– Dám vám radu: Neverte sľubom. Svet je plný prísľubov – bohatstva, večnej spásy, nekonečnej lásky. Niektorí ľudia nasľubujú všetko možné, iní sú schopní hocičo vykonať, len aby si zabezpečili lepší život, ato je asi aj váš prípad. Tí, čo nasľubujúasľuby nesplnia, cítia sa bezmocní asklamaní ato isté sa prihodí aj ľuďom, ktorí uverili planým sľubom.

Začal jej rozprávať ozávažných veciach: povedal jej osvojom osobnom živote, onoci, ktorá zmenila celý jeho osud, oklamstvách, ktorým musel uveriť, lebo sa nevedel vyrovnať soskutočnosťou. Musel hovoriť jazykom primeraným dievčine, aby mu rozumela.

Chantal však rozumela takmer všetkému. Ako každý starší muž, aj on iste myslí iba nasex smladou dievčinou. Aako každá ľudská bytosť, aj on sa nazdáva, že zapeniaze sa dá kúpiť všetko. Aako každý cudzinec, aj on si vraví, že dievčatá zvidieckeho mestečka sú také naivné, že prijmú akýkoľvek návrh, reálny alebo imaginárny, ak by znamenal čo len malý záblesk nádeje, že sa odtiaľ dostanú preč.

Nebol prvý a – bohužiaľ – ani posledný muž, čo sa ju pokúšal zviesť, ato ešte takým neotesaným spôsobom. Miatlo ju jedine to množstvo zlata, ktoré jej ponúkol; nikdy si nepomyslela, že by mala až takú cenu, ato ju tešilo azároveň vnej vyvolávalo paniku.

– Som dosť stará nato, aby som verila sľubom, – odvetila vsnahe získať čas.

– Napriek tomu ste im vždy verili anaďalej veríte, – poznamenal cudzinec. – Veľmi sa mýlite. Viem, že žijem vraji, už som si prečítala Bibliu anedopustím sa rovnakej chybyako Eva, ktorá sa neuspokojila stým, čo mala.

Samozrejme, nebola to pravda, ateraz sa jej už začali zmocňovať obavy, že cudzinec stratí oňu záujem aodíde. Napokon, celé stretnutie vlese zosnovala sama; strategicky si sadla namiesto, kadiaľ musel prinávrate prejsť, tak aby sa spolu dali doreči aaby si vypočula možno ďalší sľub aniekoľko dní mohla snívať omožnej novej láske aoceste beznávratu, preč ztohto údolia, kde sa narodila. Jej srdce už utrpelo veľa rán, no aj napriek tomu verila, že stretne muža svojho života. Spočiatku si nechala uniknúť mnoho príležitostí, lebo sa nazdávala, že ten pravý ešte len príde, teraz však cítila, že čas beží rýchlejšie, ako si myslela, abola pripravená opustiť Viscos sprvým mužom, ktorý by bol ochotný odviesť ju odtiaľ, aj keby voči nemu vôbec nič necítila. Iste by sa ho naučila milovať – lebo aj láska je iba otázkou času.

– Presne to chcem zistiť, či žijeme vraji, alebovpekle, – prerušil muž jej myšlienky. Fajn, padol dojej pasce.

– Vraji. Kto však priveľmi dlho žije naakomkoľvek fantastickom mieste, napokon ho to zunuje.

Rukavica bola hodená. Inými slovami mu dala naznámosť: „Som voľná, som ti kdispozícii.“ Azatým mala nasledovať jeho otázka: „Ako aj vás?“

– Tak ako aj vás? – vyzvedal cudzinec. Musí byť opatrná, nemôže dať najavo veľký smäd,hoci je priamo pristudni, lebo by sa mohol zľaknúť.

– Ani neviem. Niekedy mám pocit, že áno, inokedy sa mi zdá, že toto miesto je mojím osudom anevedela by som žiť ďaleko odViscos.

Nasledujúci krok – predstierať ľahostajnosť.

– Vporiadku, keďže mi nechcete povedať nič ozlate, ktoré ste mi práve ukázali, ďakujem vám zaprechádzku aidem späť nabreh rieky ksvojej knihe. Ďakujem.

– Počkajte chvíľu!

Muž zodvihol rukavicu.

– Samozrejme, že vám vysvetlím, prečo som sem ukryl zlato. Načo by som vás sem bol inak priviedol?

Sex, peniaze, moc, sľuby. Chantal sa však tvárila ako človek, ktorý očakáva prekvapujúce odhalenie; muži pociťujú čudnú rozkoš, keď sa cítia nadradení, apritom nevedia, že voväčšine prípadov je ich správanie absolútne predvídateľné.

– Musíte mať bohaté životné skúsenosti, iste sa máte očo podeliť sostatnými.

Tak. Hodiť zľahka návnadu, trochu ho pochváliť, aby sa nezľakol tej rýchlosti, to je naozaj dôležité pravidlo.

– Máte však hrozný zvyk – namiesto toho, aby ste odpovedali najednoduchú otázku, prednášate hotové traktáty osľuboch aotom, ako sa máme vživote správať. Naozaj by som bola rada, keby ste mi odpovedali naotázky, ktoré som vám položila hneď nazačiatku. Kto ste? Čo tu robíte?

Cudzinec odtrhol zrak odhôr apozrel sa dievčine stojacej predním dotváre. Zadlhé roky práce sa stretol snajrôznejšími typmi ľudí avedel – takmer si bol istý –, čo si asi dievčina myslí. Určite je presvedčená, že jej ukázal zlato preto, aby naňu urobil dojem svojím bohatstvom, práve tak ako chce teraz ona urobiť dojem naňho svojou mladosťou aľahostajnosťou.

– Kto som? Povedzme, že som človek, ktorý sa odistého času venuje hľadaniu pravdy. Napokon sa mi ju teoreticky podarilo objaviť, ale nikdy som si ju nepotvrdil vpraxi.

– Oakú pravdu ide?

– Je to pravda opovahe ľudskej bytosti. Zistil som, že ak máme možnosť podľahnúť pokušeniu, určite mu nakoniec podľahneme. Všetky ľudské bytosti nazemi majú sklon podľahnúť zlu. Či ho aj vykonajú, vždy závisí odich možností.

– Myslím...

Chantal cítila, že stráca pôdu podnohami; musí ju znovu získať:

Cudzinec bol spokojný smúdrosťou dievčiny. Ako vždy, aj teraz si vybral naozaj tú najvhodnejšiu osobu.