Autor podotýká, že všechny události popsané v této knize

jsou pravdivé, avšak jakákoli podobnost vystupujících

postav s reálnými osobami je čistě náhodná

Copyright © Miroslav Jílek, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Miroslav Jílek, 2016

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Jan I. Říha

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-169-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-170-7 (mobi)

A satan se smál z nebe

K obloze, zahalené od rána do těžkých černých mračen, vyšlehly ohnivé jazyky. Vzhůru k nebeské klenbě se upínaly i oči mladé ženy přivázané ke kůlu uprostřed vysoké hranice. Po tvářích jí stékaly slzy, tělo cítilo narůstající žár. Přes ohnivou clonu už neviděla muže stojící v černých sutanách opodál, už nevnímala nářek a sténání nesoucí se z plamenných pochodní všude kolem, už nevolala Boha, aby jí pomohl. Věděla, že ji zradil, že ji nechal bezmocnou v rukou katanů římskokatolické církve, stejně jako nechal svého syna krvelačnému davu na Golgotě. Proto odvrátila hlavu od bronzového křížku s Kristem, který ji nutil políbit tlustý kněz, když ji katovi pacholci připoutali ke kůlu.

„Nikdy!“ zvolala tak hlasitě, že překvapený kněz lehce zavrávoral, ale ještě jednou k ní natáhl chlupatou ruku.

„Smiř se s Bohem,“ vykřikl, aby přehlušil hukot ohně, vzrůstající v prudkém větru.

„S jakým Bohem? S tím, co nechal umučit vlastního syna? To není Bůh, ale Ďábel!“

„Jsi prokletá!“ zvolal kněz, „Tvá duše patří peklu!“

„Tvá taky,“ odpověděla žena a zavřela oči.

Kněz se na mladou ženu už nepodíval. Bál se těch slov, vyřčených těsně před smrtí, jako by slyšel proroctví. Rychlým krokem se vrátil k hloučku stejně oděných mužů.

„Ve jménu Boha Všemohoucího!“ zvolal hlubokým hlasem vysoký stařec s dlouhými šedivými vlasy, k němuž ostatní vzhlíželi s viditelnou úctou, „my z nich ďábla vyženeme, i kdyby hranice svaté inkvizice měly hořet věčně!“ Se samolibým úsměvem pohlédl k hořícím hranicím. „Však ten majetek stojí za to,“ dodal už více méně pro sebe.

Neděle

Broňka Machoně probudilo zběsilé bušení srdce, celé tělo měl zalité studeným potem aztěžka dýchal. Pořád měl před očima tu ohnivou scénu aptal se sám sebe, proč se lidé ve jménu Boha zabíjejí. Vždyť on je stvořil kobrazu svému, nebo ne? Zúvah ho vytrhl hlas jeho ženy: „Broňku, vstávej! Musíš se převlíknout, pyžamo máš celé propocené.“

„Vždyť nespím, Ivetko,“ zahuhlal rozespale.

„Prosím tě, co se stebou děje? Celý se chvěješ. Počkej, přinesu ti suché pyžamo.“

Teprve teď si všiml, že Iveta je vnoční košili.

„Kolik je hodin?“

„Čtyři ráno.“

„To je dobře. Moc dobře.“

„Proč? Nevidím nic pozitivního na tom, že jsi ve čtyři ráno mokrý, jako když vylezeš ze sprchy, že se klepeš anavíc vedeme tuhle konverzaci.“

„Je dobře, že nemusíme vstávat,“ odpověděl apohladil jí ruku, když si všiml, že má vočích upřímnou starost.

„Ty máš ale nápady. Ne abys usnul. Za okamžik jsem zpátky.“

Díval se za ní, jak odchází, akdyž mu zmizela zdohledu, zavřel oči. Znovu měl před sebou hořící hranice. Bylo to šílené aon neměl tušení, co se to sním děje, proč má tak živé apříšerně děsivé sny. Nemohl si vzpomenout, kdy tyhle noční můry začaly.

Iveta se vrátila s pyžamem adekou vbarvě saharského písku. Převlékl se anechal ji, aby ho tou dekou přikryla. Neušlo mu, že jí zočí nezmizely obavy, jenže teď nechtěl mluvit osvých problémech. Mlčel amanželka taky.

Už dávno se oba naučili číst vočích toho druhého, už si nepotřebovali všechno vysvětlovat. Měli to štěstí, že se milovali od první chvíle, co se poznali. On se tehdy toulal po horách aIvetu potkal, když se vracela od babičky. Seděla na staré lavičce, opřená oprkna dřevěné autobusové čekárny. Teplý vítr jí čechral rozpuštěné světlé vlasy auž několik minut pozorovala kluka, co se kní blížil po silnici. Na zádech měl starý batoh, na prsou se mu houpal foťák avruce držel hůl. Zrovna procházel ostrou zatáčkou, když se do ní vřítil obrovský kamion. Kluk uskočil na poslední chvíli, ale než se svalil do příkopu, stačil za idiotem uvolantu zdvihnout ruku se vztyčeným prostředníčkem.

„Na co myslíš?“ zeptala se Iveta, když se vrátila do postele.

„Na naše seznámení. Je to už tak strašně dávno.“

„Já vím, ale čas nezastavíš.“

„Jenže já ti měl na chvilku dojem, jako by to bylo včera.“

„No, to je od tebe hezké, že se ve čtyři ráno mazlíš se vzpomínkami na naše seznámení, ale co takhle zavřít oči apokusit se znovu usnout.“ Iveta ho něžně políbila.

„Aproč bych se nemazlil?“ podivil se Broněk. „Docela by mě zajímalo, jestli si taky někdy vzpomeneš, jak to tehdy začalo?“

„To víš, že ano. Když jsi tenkrát uskočil před tím tirákem aspadl do příkopu, bála jsem se, že se ti něco stalo. Vprvní chvíli to vypadalo, že tě zachytil asrazil.“

„Jsem rád, že si vybavuješ podrobnosti,“ řekl Broněk apřitiskl Ivetu ksobě.

„Pamatuji si na všechno,“ zašeptala aznovu ho políbila. „Asi jsi měl tenkrát šťastný den, nebo tvůj anděl strážný zrovna letěl kolem, protože jsi po chvilce ztoho příkopu vylezl, oprášil sis kalhoty avykročil kzastávce, kde jsem čekala na autobus.“

„Jako bych to viděl před sebou.“

„No jo, jenže když jsi došel až ke mně, zůstal jsi stát jako socha. Bylo mi hned jasné, že nevíš, co máš dělat.“

„Ale, ale,“ podivil se, „tohle jsi mi nikdy neřekla.“

„Nebyl důvod.“

„Aha,“ řekl apolíbil ji. „Avzpomeneš si, co jsem ti nakonec řekl?“

„Jasně. Pamatuji si to naprosto přesně.“

„Tak schválně, co jsem řekl?“ zeptal se Broněk sneskrývanou zvědavostí, protože sám si to už vůbec nepamatoval.

„Chtěl jsi vědět, jestli mi náhodou neujel autobus.“

„Ne, nic mi neujelo. Přece vidíte, že na vás čekám,“ odpověděla dívka aschutí se zakousla do obloženého chleba.

Mladý muž byl její odpovědí natolik vyvedený zmíry, že na ni zíral sotevřenou pusou.

„Copak, ztratil jste vtom příkopu řeč?“

Podle hlasu poznal, že se dívka dobře baví. Rozhlédl se kolem sebe, jestli zdrojem její zábavy náhodou není něco jiného, ale nikoho nespatřil.

„Ne, neztratil. Příjemné to vtěch kudlybabkách ale nebylo,“ odpověděl aodtrhl zkalhot bodlák. Dívka kněmu natáhla ruku schlebem akouskem šunky.

„Chcete ochutnat?“ Otázka zněla nenuceně.

„Ne. Díky.“

„Jak myslíte, ale je to vaše chyba.“

„Jaká chyba? Prostě nemám hlad.“

„Možná, jenže nepoznáte šunku, co dělá moje babička. Podle starého receptu aje vážně božská– tedy šunka. Kvůli tomu receptu přijeli jednou ztelevize, aby jim babička předvedla, jak ten zázrak dělá. Mimochodem, chleba je taky domácí.“

„Vypadá opravdu skvěle, stejně jako ta voňavá šunka,“ odpověděl mladík. „Aco babička, prozradila televizi ten recept?“ zeptal se aodtrhl další bodlák, tentokrát zrukávu ukošile.

„Ne. Ale dala televizákům ochutnat akaždému ještě kousek přibalila na zpáteční cestu. Prý když už se trmáceli tak daleko…“

Kolem jela skupina cyklistů, roztažená po celé šířce vozovky. To bych rád věděl, co by dělali, kdyby se teď objevil tirák, co mě málem přejel, napadlo mladíka.

„Tak se přece posaďte,“ vybídla ho dívka. „Víte, jak dlouho může trvat, než přijede autobus?“

Mladík neodpověděl, ale sedl si. Jeho bolavá záda se súlevou opřela ovyšisovaná prkna boudy anohy si vychutnávaly natažení vleže.

„Odkud jste, slečno? Zdaleka?“

„Odtamtud iodjinud,“ odpověděla dívka ajemu se zdálo, že zjejích očí vylétla jiskřička.

„Avíte aspoň, kam teď jedete?“

„Tam ionam.“

„To jsem se toho dozvěděl.“

„Nic ve zlém. Jsou dny, kdy je mi úplně jedno, jestli budu tam nebo onde, jestli budu spát na seně nebo vposteli, jestli se vykoupu ve vaně nebo vřece. To jsou ty nejkrásnější dny vroce.“ Podívala se na mladého muže vedle sebe asmutně dodala: „Ale je jich bohužel málo.“

„Hlavně že jsou. Mám je taky moc rád. Avíte, co se mi na nich líbí nejvíc?“

„Ne, ale ráda si to poslechnu.“

„Že vtakových dnech dělám všechno, co mě napadne.“ Rukou opsal veliký kruh, aby naznačil šíři možností.

„Vtom případě jsme na tom stejně. Asmím se vás zeptat, co tady děláte?“

„Já sem jezdím na čundr. Vposledních pěti letech každým rokem. Je tu krásně anezničená příroda. Dřív jsme tenhle kraj objevovali ve dvou.“

„Vy jste sem jezdil sdívkou?“ zeptala se zvědavě plavovláska.

„Ne. Skamarádem, ale odstěhoval se. Teď žije vzahraničí.“

Dívce zbýval ještě malý kousek chleba ašunky.

„Vážně nechcete? Víc opravdu nemám.“ Papírovým kapesníkem si otřela špičku nosu.

„Přece vám nesním poslední sousto. Co byste si omně pomyslela?“

„Že jste nepropásl poslední šanci ochutnat jedinečnou babiččinu šunku.“

Vté chvíli mu šunka zavoněla tak lákavě, že natáhl ruku.

„Fakt je moc dobrá. Nebyl by někde ještě kousek?“ mumlal splnou pusou. „Na oplátku vám prozradím, kdy jede nejbližší autobus.“

„Nic nezbylo. Pokud vím, měl jste dost příležitostí.“

„Jenže vy už dneska nemáte žádnou.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, příští autobus pojede až zítra ráno.“

„Nevadí. Nespěchám. Stačí mi, že jste dorazil vy.“

Už podruhé nevěděl, co má říct. Nakonec se jí zeptal: „Jak jste to myslela, když jste řekla, že vám stačí moje přítomnost?“

„To není těžké uhodnout,“ usmála se dívka. „Líbíte se mi ajste sympatický.“

„Já že se vám líbím aještě jsem sympatický? To bude asi nějaký omyl, slečno.“

„Proč omyl? To se přece stává, že se potkají dva lidé, řeknou si pár slov anajednou…“

„Co najednou?“

„Najednou jim je spolu dobře. Na duši ina těle. Vy to necítíte?“

„Cítím achce to panáka,“ poznamenal mladík více méně pro sebe, jenže dívka ho slyšela.

„Amáte něco?“

Sáhl do batohu avytáhl zněj plechovou nádobku vkoženém pouzdře. Odšrouboval zní uzávěr aotevřenou podal dívce.

„Napijte se, je to vážně dobrý.“

Přivoněla khrdlu, nadzvedla obočí ajen tak mimochodem prohodila: „Pane jo, slivovice, aasi pěkně silná.“

„Dvaapadesát procent,“ pochlubil se.

„Tak na zdraví,“ řekla apřimhouřila oči. Když je otevřela, měl dojem, že vnich vidí ne jednu, ale tisíce pestrobarevných jiskřiček.

„Páni, ta píše,“ vydechla.

„Koukám, že nejste žádná upejpavka.“

„To teda nejsem.“

„Tak na vaši krásu,“ řekl mladý muž azavdal si zplacatky. „Jmenuji se Broněk Machoň, abyste věděla, ským se opíjíte.“

„Iveta Ottová, abyste zase vy věděl, ským jste se sešel na téhle autobusové zastávce.“

Broněk se otočil kIvetě apohladil ji.

„Už se ti nechce spát?“ zašeptala.

„Ne. Vzpomínání na první chvíle našeho seznámení je lepší. Jestli se nepletu, tak hned potom, co jsme ochutnali slivovici, jsem tě políbil, ikdyž jenom na tvář.“

„Já vím, Broňku. Opírali jsme se odřevěnou boudu, slunce ještě hřálo aty jsi svůj polibek zdůvodňoval tradičním rituálem jižních národů. Zato já tušila, že se něco děje. Že právě začíná něco moc hezkého.“

„Taky mě to chytlo, lásko moje. Jen jsem ti nemohl říct, jak moc jsem netrpělivý ajak moc po tobě toužím. Chvílemi jsem se dokonce ptal sám sebe, jestli se mi to všechno nezdá.“

„Nemusíš mi věřit, Broňku, ale já to prožívala stejně. Od prvního okamžiku jsem si byla jistá, že právě tohle od života čekám. Neměla jsem vůbec žádnou představu, co bude dál, jen jsem si přála, aby to trvalo dlouho.“

Ráno, když první sluneční paprsky zalily město, Broněk sIvetou seděli vkuchyni asnídali oblíbené palačinky smeruňkovou marmeládou.

„Schválně, Broňku,“ řekla Iveta, „jestlipak ještě víš, cos mi řekl potom, když jsme se představili?“

„Řekl jsem, že se mi moc líbíš aže jsi obrátila mé srdce naruby.“

„Bravo, vážený pane šéfredaktore, přesně tak. Ato srdce obrácené naruby na mě udělalo hluboký dojem.“

„Ajá bych zase rád věděl, jestli víš, cos mi tehdy odpověděla?“ zeptal se pro změnu Broněk.

„Samozřejmě, ty můj detektive. Řekla jsem, že se mi tvoje slova líbí aže nečekaná vyznání mám ráda.“

„Ale to není všechno, Ivetko. Ještě jsi dodala…“

„Nemusíš mi napovídat,“ zarazila ho, „já to náhodou vím celé. Zeptala jsem se tě, jestli bys vtom vyznání lásky nechtěl pokračovat.“

„Ajá tě vyslyšel. Nebo snad ne?“

„Ano, ale předtím jsi chtěl vědět, jestli toužím po dalším chvalozpěvu na svou krásu, nebo mě víc zajímá něco otobě.“

„Jestli se nepletu, tak jsi chtěla slyšet oboje.“

„Správně! Byla jsem moc zvědavá, co mi ještě řekneš. Idnes musím přiznat, že jsi mě nezklamal.“

„Díky. Jenže hned nato jsi mě zaskočila. Pokud si vzpomínám, označilas mě za pragmatika, což mě, milovníka romantismu, úplně vykolejilo.“

„Přesně tak to bylo, lásko moje. Bože, proč jsme si ten krásný film už nepřehráli dříve?“ povzdechla si Iveta.

„Počkej,“ ozval se Broněk, „ještě jsme na něco zapomněli.“

„Na co?“

„Přece na moje vyznání, nebo ne?“

„Ano, máš pravdu. Znenadání jsi začal zpívat:

‚Tak abyste to věděla,

tak já vám vyznám lásku,

tak abyste to věděla, tak já vás miluju.‘

„Ty to zpíváš líp než já,“ podotkl Broněk.

„Nech toho! Tehdy jsem měla co dělat, abych se nezačala smát. Proto jsem chtěla vědět, jestli nemáš něco vlastního. Poklekl jsi na pravé koleno, sepjaté ruce přiložil ksrdci astím nejzamilovanějším pohledem, jaký jsem kdy viděla, jsi řekl, že už nechceš beze mne žít, sám vstávat auléhat, sám sedět ustolu. Že mě chceš vídat vletních květovaných šatech nebo vzimě zabalenou do kožichu, že chceš všemi póry svého těla vnímat moji krásu, poslouchat se mnou šum moře apodávat mi ruku na horských pěšinách.“

„Ivetko, klobouk dolů,“ zvolal Broněk sústy plnými palačinky. „Jak je možný, že si to všechno pamatuješ?“

„Jenže ani teď to není celé,“ přerušila ho Iveta. „Potom následovala krátká procházka tvým životopisem. Vlastně se omezila jen na to, že máš před dokončením vysoké školy aže se chceš se mnou oženit, až ji dokončíš.“

Poslední dvě palačinky už dojídali studené, zatímco do kuchyně pronikaly stále teplejší paprsky slunce. Modré nebe za oknem slibovalo krásný den.

„Poslyš, Broňku, už jsi byl utoho doktora?“ zeptala se Iveta, když sklízela ze stolu. Její otázka ho zaskočila. Složil noviny aodložil je na okraj stolu.

„Broňku?“ Zvýšila hlas.

„Ještě ne,“ odpověděl dřív, než mohla něco dodat. „Nestihl jsem to.“

„Ale přece jsi mi slíbil, že…“

„Já vím, lásko,“ přerušil ji. „Já vím, že jsem ti to slíbil, jenže vposledních dnech mám vážně málo času. Ani netušíš, kolik horkých kaštanů teď musím denně tahat zohně.“

„Ale to nic nemění na tom, že se chováš nezodpovědně. Zdraví je přednější.“

„Neboj. Dám všechno do pořádku. Vždyť mi vpodstatě nic není. Pojď, vrátíme se ještě kté autobusové zastávce, co říkáš? Aspoň na chvíli,“ škemral adíval se na Ivetu očima, okterých říkávala, že patří pojišťovacím agentům, když zazvoní udomovních dveří.

„Dej pokoj, už toho bylo dost, ale ktomu doktorovi zajdeš.“

„Zajdu, Ivetko, přece nás toho ještě tolik čeká.“ Broněk labužnicky přimhouřil oči.

„Většího romantika jsem vživotě nepoznala. Jak to, že se živíš novinařinou? Měl jsi psát milostné básně.“

„Nebo erotické, ty mi jdou líp.“

Redakci deníku Spektrum, kam přešel zcelostátního rozhlasu, řídil Broněk Machoň už pátým rokem. Bylo mu pětapadesát aměli sIvetou dvě dospívající dcery. Vposlední době mu tohle ženské trio připomínalo častou nepřítomnost vdomě, který si sIvetou koupili vpolovině osmdesátých let, krátce poté, co se holky narodily. Tehdy ještě zvládal roli otce ipráci bez potíží. Měl jenom jednu starost, aby rozpoznal svá dvojčátka. Prosil Ivetu, aby mu prozradila, podle čeho má vědět, že tahle malá princezna je Stáňa ata druhá královská dcera Gita, ale ona se jen smála aříkala: „Vždyť jsi je dělal, tak se snaž!“

Pořád byla neděle, jen slunce se posunulo kzápadu aručičky hodin ukazovaly pět minut před šestou. Ve čtvrt na sedm odjel Broněk do redakce asnažil se nevidět Ivetiny smutné oči.

„Já musím, lásko,“ řekl, „ale nebudu tam dlouho. Podívám se na obtahy prvního vydání avyřídím jeden dva telefony, ikdyž…“

Stěmi telefony počítal tak na padesát procent. Vlastně očekával jen reakci tiskového mluvčího prezidenta republiky, jenže nevěděl, kdy avjaké formě se objeví. Protože mobil celý víkend mlčel, měl Broněk nejasné tušení, že se to semele dneska navečer.

„Počkám na tebe,“ řekla Iveta. „Pokud se zdržíš dýl, dej mi vědět. Stačí zavolat, nemusíš hned posílat sekretářku nebo telegram.“

Miloval její srandičky avše jí slíbil iproto, že chtěl dnešní den uzavřít jinak než vysedáváním vredakci.

Vsekretariátu redakce Spektra se ozval telefon aBroňkova osobní sekretářka, Valérie Rintová, oznámila, že na lince je tiskový mluvčí pana prezidenta. Tak přece, pomyslel si Broněk apohlédl na hodiny. Sedm večer.

„Chceš sním mluvit?“ zeptala se Valérie nevzrušeně, jako kdyby zjišťovala, jestli si dá do kávy jeden nebo dva cukry.

„Ano. Předpokládal jsem, že se touhle dobou ozve. Je to jeho styl.“

Doktora Pavla Malíka, tiskového mluvčího prezidenta republiky, Broněk dobře znal ještě zmladých let, kdy vžurnalistice začínali. On byl redaktorem rozhlasu aMalík pracoval vtelevizi. Proto ho zarazilo, když Malík nasadil poměrně odměřený tón, jímž si stěžoval na neobjektivní informace otištěné vsobotním vydání Spektra.

„To jste skutečně přehnal, pane šéfredaktore. Uvědomujete si vůbec, že se jedná ostátní návštěvu na nejvyšší úrovni? Pan prezident očekává vzítřejším vydání nejenom vaši omluvu, ale itiskovou opravu na titulní straně.“

„Žádná oprava ani omluva nebude, pane doktore. Stím nepočítejte.“ Broněk se snažil, aby jeho hlas zněl stejně odměřeně jako Malíkův. Ten si toho buď nevšiml, nebo to jen tak dělal, protože navázal nezměněným tónem.

„Vtom případě vystavujete vaši redakci trestnímu stíhání za urážku hlavy státu, šíření poplašných zpráv azáměrné klamání veřejnosti. Uvědomujete si to, pane kolego?“

Tímhle oslovením mu připomněl časy, kdy spolu občas zašli na pivo ke Flekům.

„Samozřejmě. Stakovou variantou musím počítat,“ řekl Broněk apodíval se opět na hodiny. Včasný návrat domů zmizel vnenávratnu. Sakra!

„Něco bych vám rád připomněl,“ ozval se po kratší pauze Malík. „Pan prezident vás před rokem přijal aposkytl Spektru exkluzivní rozhovor, ato ipřesto, že jsme tím nechali čekat redakce, které ointerview požádaly dříve. Avy, pane kolego, oplácíte naši vstřícnost urážlivým textem plným dezinformací– promiňte, že to tak musím říct– přímo vycucanými zprstu.“

Malík se odmlčel aBroněk teď slyšel jen tikot nástěnných hodin vkanceláři. Je vůbec možné, aby to nevěděli, uvažoval. To opravdu netuší, koho si sem zvou? Zhluboka se nadechl ařekl: „Máte velmi osobitý pohled na skutečný stav věcí, pane doktore. Interview vašeho pana prezidenta,“ tohle oslovení si neodpustil, protože už dlouho zastával názor, že bez těch parazitujících kašpárků se lidé klidně obejdou, „jsme získali hlavně proto, že máme druhý nejvyšší prodaný náklad vČeské republice. Dobře víte, že větší už má jen bulvár, ale jistě se mnou souhlasíte, že ten škvár slušní lidé nečtou.“

„Souhlasím,“ řekl suše Malík, „bohužel, vkaždém případě nám čtenáři bulváru utěšeně přibývají.“

„To ano. Vraťme se však knašemu problému.“

„Velmi rád.“

„Takže zhlediska ovlivňování veřejného mínění mají naše noviny pro vás zásadní význam. Kromě toho vše, co jsme vinkriminovaném článku zveřejnili, není vycucané zprstu, jak jste to formuloval, ale můžeme to doložit fakty.“

„Prosím vás, jakými fakty?“ Sarkasmus vMalíkově hlase nebylo možné přeslechnout.

Na tuhle chvíli se Broněk moc těšil. Čekal, vlastně si byl naprosto jistý, že při zmínce ozdroji, zněhož čerpali informace pro sobotní komentář, Malík zareaguje jedním jediným způsobem.

„Jsou to úředně ověřené originály archivních materiálů,“ řekl asnapětím očekával, jestli se nespletl.

„Snad ne zna…“ Hradní mluvčí se zarazil uprostřed slova.

„Ne! Můžete být klidný,“ reagoval spokojený Broněk, který už věřil tomu, že mluvčí, prezident ilidé kolem nich ominulosti svého hosta nic nevědí.

„Mohl bych je vidět?“ přerušil Broňkovo rozjímání Malík až nečekaně vstřícným tónem.

„Ty archivní materiály?“

„Samozřejmě.“

„Jsou vám kdispozici, pane doktore. Stačí, když mě navštívíte.“

„Dobře. Hodí se vám to hned zítra?“

„Zítra bohužel nemůžu.“

„Aco vúterý?“

„Okamžik.“ Broněk zalistoval vdiáři. „To by šlo. Vkolik hodin?“

„Vpůl jedenácté?“

„Fajn. Budu vás očekávat.“

„Děkuji. Rád vás po dlouhé době zase uvidím.“

Takhle přeuctivý závěr Broněk nečekal, aprotože nechtěl zůstat onic pozadu, řekl: „Já vás taky, pane doktore. Abych nezapomněl, pozdravujte, prosím, vašeho pana prezidenta.“

„Díky, pozdrav mu rád vyřídím,“ uslyšel Malíkův pobavený hlas.

Broněk Machoň zavěsil, otevřel horní zásuvku pracovního stolu avytáhl zní velkou, již rozlepenou obálku. Neměl tušení, kolikrát se vposledních dnech do ní díval, ale obsah byl natolik neuvěřitelný, že se otom musel pokaždé znovu ujistit. Vyplývalo zněj, že nadcházející host pana prezidenta byl za druhé světové války aktivním fašistou, odpovědným za nábor mladých mužů do SS divizí na nemalé části Balkánu. Přiložené fotografie ho ukazovaly na tribuně, odkud hovořil kzaplněnému náměstí. Nad hlavou mu vlály obrovské prapory shákovými kříži ana chodníku, dole pod tribunou, stáli vmetrovém rozestupu rozkročení mladí muži včerných vojenských uniformách, paže opřené vbocích. Byli mladí asebevědomí, stejní jako ti, co stáli ve vyrovnaných řadách před nimi. Zjejich tváří vyzařovalo přesvědčení ovlastní síle aodhodlání bít se pro vítězství fašismu iza cenu nejvyšší. Broněk si prohlížel tvář muže na tribuně anajednou si všiml něčeho, co mu předtím uniklo. Byla vní stejně fanatická víra jako ve tvářích těch mladých chlapců.

Broněk se zaklonil vkřesle apřivřel oči. Seděl tak několik minut avhlavě se mu střídaly obrazy krvavého šílenství provázející dějiny lidstva od nepaměti. Vtěch nejkrutějších podobách několikrát explodovalo ive dvacátém století, mimo jiné ina Balkáně. Nesmyslné války, přinášející utrpení asmrt na jedné straně, větší moc anové zisky na druhé.

Broněk Machoň se do téhle války vypravil už několikrát, spolu sredakčním fotografem Milošem Tošovským, aby přinesli pokud možno objektivní pohled na obrovskou tragédii. Často se při tom dostali do situací, kdy jim šlo okrk, jenže Miloš chtěl mít fotky nejen autentické, ale iburcující. Spektrum tak patřilo kněkolika málo médiím, které se nepodílelo na záměrném zkreslování informací. Zato čelilo nevybíravé kritice politických špiček aosočování všech, co poslušně respektují zájmy mocných. Broněk sMilošem to věděli, přesto psali afotografovali dál. Velmi často měli před sebou vyděšené oči dětí, snimiž matky prchaly do krytů, když znebe padaly mírové bomby, jak je nazýval jeden evropský kašpárek.

„Kdyby opravdu existoval Bůh, aještě ktomu spravedlivý, nikdy by něco takového nedovolil,“ řekl Broněk Milošovi, když procházeli vypálenou vesnicí.

„Aproč by to neměl dopustit?“ zeptal se Miloš. „Jsme přece jeho dílo, takže tohle,“ rozpřáhl paže, jako by chtěl obejmout celou tu hrůzu kolem, „to je taky jeho dílo.“

Měl pravdu, povzdechl si Broněk, když se teď díval na černobílé fotografie před sebou. Bůh nás stvořil amy zase války. Jsme jeho dílo ajsme takoví, jaké nás chtěl mít. Kdyby se mu to nelíbilo, jistě by to změnil. Ze vzpomínek ho vytrhl telefon.

„Prosím?“

„To jsem já. Vždyť mě vidíš na displeji.“

„Jasně. Ahoj! Promiň, Ivetko, nedíval jsem se. Copak se děje?“

„Nic, jen jsem chtěla vědět, jak se máš.“

Okamžitě poznal, že něco není vpořádku.

„Je pozdě, viď?“ řekl supřímnou lítostí. „Za chvíli jsem utebe. Vážně.“

„No, kvůli mně spěchat nemusíš. Já dneska svátek nemám. Zato tvoje dcera…“

„Do háje!“ zabručel Broněk. „Já jsem úplně zapomněl.“

„Ane poprvé.“

„Jenže dneska to dřív nešlo, věř mi. Doma si otom promluvíme, ostatně, jde osobotní komentář vnašich novinách. Panu prezidentovi se nelíbil, což jsem předpokládal, takže mi volal Malík. Říkal jsem ti, že se ozve?“

„Neříkal. Povídals, že čekáš jeden nebo dva telefony aže se podíváš na obtahy prvního vydání.“

„Rozhodně jsem nestál oto, aby tohle za mě vyřizoval někdo jiný.“ Proč se jen ženské pletou do mužských záležitostí, vztekal se Broněk.

„Snažím se to pochopit,“ přesladce zašveholila Iveta, které neušlo, že její miláček nastartoval na první našlápnutí.

„Za chvíli jsem doma. Už mám sbaleno.“

„Počkám na tebe.“

Broněk vypnul telefon, zkomody vytáhl předem koupené dárky astrčil je do aktovky. Vypnul klimatizaci azavřel dveře kanceláře.

Černá limuzína se vyhoupla zpodzemních garáží anajela na nedávno opravenou vozovku. Už na první křižovatce odbočila vpravo na hlavní silnici azařadila se mezi auta, vracející se opožděně zvíkendu. Broněk přizpůsobil rychlost stále ještě hustému provozu aposlušně se sunul vkoloně nervózních řidičů. První kapky deště dopadly na čelní sklo. Zapnul stěrače anastavil cyklovač na střední chod. Napadlo ho, že by měl Ivetu někam vzít, někam hodně daleko od hlučícího davu. Musel se usmát. Často arád si vypomáhal tím, co někde četl, nebo viděl. Vezmu ji tam, kde se hory vypínají knebi, říkal si, nebo kde šumí moře či voní rozkvetlé louky.

Pouliční lampy osvětlující magistrálu soupeřily sneonovými reklamami na okolních domech. Provoz zeslábl aněkolik nedočkavců hned sešláplo plynový pedál. Vjednu chvíli musel Broněk hodně přibrzdit, když se před něho vmáčkl bílý mercedes. Řidič vzápětí znovu zapnul levý blinkr avrátil se do vedlejšího jízdního pruhu, ale po pár metrech celý manévr zopakoval. Hulvát, pomyslel si Broněk, jemuž počínání namyšleného řidiče připomnělo mladíka, co ho před několika dny navštívil vredakci. Normálně by ho nechal personálnímu oddělení, ale tenhle kluk byl synem Alexeje Vondry, bývalého spolužáka zgymnázia. Vondra mu volal, prý aby mu zkluka udělal žurnalistu, protože doma nemluví oničem jiném.

„Tak vy chcete být novinářem. Aproč?“ zeptal se Broněk, sotva se mladý muž pohodlně rozvalil vkoženém křesle. Sám zůstal za pracovním stolem, aby nemusel vstávat, kdyby zazvonil telefon. Od mladíka ho dělily skoro tři metry. Že by alegorie generačních rozdílů, napadlo ho. Usmál se, zato mladík proti němu několikrát přežvýkl, než uznal za vhodné odpovědět.

„Protože to dneska frčí,“ odpověděl bez zájmu.

„Asi jsem vám nerozuměl, mladý muži?“

„Čemu, že to frčí? To znamená, že je to vmódě. Holky na to letěj. Už mi rozumíte?“ Povznesený pohled mladého muže znamenal jen jedno– pohrdání.

„Ne,“ odpověděl Broněk. „Na co že to letěj?“

„Vy ste fakt divnej. Přece na kluky, co nosej novinářský placky.“

„Aha.“

Mladý muž vylovil krabičku cigaret avytáhl zní tenkou cigaretu.

„Tady se nekouří!“ zarazil ho Broněk. Předchozí mladíkovu drzost přešel, ale tahle mu vyrazila dech. Přitom mu neušlo, že mladý muž není zvyklý na zamítavé odpovědi. Ten si ještě chvilku pohrával scigaretou, ale pak ji beze slova zastrčil zpátky do krabičky. Přehodil si nohu přes nohu asvýrazem, že tohle se neodpouští, si Broňka vyzývavě prohlížel.

„Co jste dosud dělal?“ chtěl vědět Broněk, aniž dal najevo, že mu neušel vzdorovitý výraz mladého adepta žurnalistiky.

„Co bych dělal?“ Mladík pokrčil rameny. „Rád cestuju. Do Londýna aPaříže, byl jsem na Mauriciu, jo, akaždou chvíli šupajdím do Alp. Ivlétě. Lyžoval jste vlétě na ledovci? Třeba na Kitzsteinhornu?“

„Tam jsem byl, ale nelyžoval.“ Broněk se významně podíval na hodinky, jenže mladík si toho nevšímal.

„Vaše chyba. Je to super. Měl byste to zkusit.“

„Díky za radu. Jenže já se vás ptal na něco jiného.“

„Ana co?“

„Chci vědět, co umíte. Například, co jste už napsal, nebo dokonce publikoval. Už mi rozumíte?“

Mladý muž se vrtěl vkřesle, tupě zíral na Broňka, ale mlčel.

„Chcete přece unás pracovat?“ zvýšil Broněk hlas, aby se ujistil, že nemluví svahilsky.

„No jo. Jasně že chci.“

„Tak mi odpovězte.“

„Ale já nevím, co po mně chcete? Už jsem vám všechno řekl.“

„Bohužel jste mi zatím neřekl vůbec nic ztoho, co by mě zajímalo. Do vašich oblíbených výletních destinací aletního lyžování na ledovci mi nic není.“

„Táta říkal, že si nemám dělat starosti, že je všechno zařízený,“ vyhrkl mladík atřesoucími prsty křečovitě svíral krabičku cigaret.

Broněk se zhluboka nadechl avydechl. „Mladý muži, buďte tak hodný aprozraďte mi ještě, jaký plat byste si unás představoval? Jinak řečeno, jak velký by měl být váš měsíční příjem, abychom si aspoň tentokrát rozuměli.“

„Dvacet pět, vlastně ne, třicet. Co říkáte, třicet tisíc?“

Kéž by na tomhle světě bylo všechno tak prosté jako tenhle kluk, pomyslel si Broněk apokusil se vyloudit co nejpříjemnější úsměv.

„Mladý muži, vaše představy onovinařině vám závidím. Ale abychom se dostali knějakému konci. Elév má unás osm tisíc.“

„Elév? Ato je kdo?“ Mladík matně tušil, že něco zkazil, ale nevěděl co. Ještě ráno, když odcházel zdomova, ho táta ujišťoval, že se nemá čeho bát, protože ten člověk, Machoň, snímž se má setkat, všechno ví. Stačí, když se představí ařekne, kdo ho posílá.

Broněk pozoroval neklidného jinocha azvažoval, co mu ještě řekne. Bylo to poprvé, co se takhle přímo setkal se zástupcem „zlaté mládeže“.

„Elév je člověk, který nic neumí, vživotě ještě nic nedokázal ačeká ho moc velká dřina, než se něco naučí. Ovšem za podmínky, že bude poctivě makat.“

„Akolik že ten elév uvás může dostat?“

„Osm tisíc atříměsíční zkušební dobu.“

„Já tady nejsem nikomu pro srandu,“ vykřikl mladík. Tváře mu zahořely jak pochodně. Vstal aplný vzteku zvolal: „Ujišťuji vás, že otom řeknu otci. Asi jste zapomněl, že je senátorem?“

„Nezapomněl, chlapče, jenže ani já tady nejsem nikomu pro srandu. Anezapomeň to vyřídit tatínkovi.“

Ztoho rozhovoru měl tenkrát dost smíšené pocity. Bylo to poprvé, co se tváří vtvář setkal sněkým, koho by ani ve snu nenapadlo, že otcův vliv apeníze nevyřeší všechno, akdo nemohl pochopit, že všichni lidé nejsou stejní. Toho mladíka to muselo totálně vykolejit, pomyslel si Broněk. Zároveň si uvědomil, že ho čeká nepříjemný rozhovor sVondrou, kdysi angažovaným svazákem, dnes angažovaným demokratem. Ta tragikomičnost ho natolik zaujala, že chvíli uvažoval otom, jestli má člověk vůbec právo soudit druhého, pokud ho svým jednáním neohrožuje. Nejsme-li zbaveni svobody, musíme mít právo volby, ať už se týká naší životní cesty, myšlení nebo jednání, připomínal si Broněk svá životní kréda. Zapnul rádio. Eric Clapton hrál azpíval svou Got you on my mind.

Déšť ustal aBroněk vypnul stěrače. Zastavil před domem, ale vůz do garáže nedal. Vpředsíni se pozdravil sIvetou azamířil do koupelny. Byl utahaný abez nálady. Vzrcadle uviděl bledý, unavený obličej skruhy pod očima aprohlubující se vrásky. Všiml si, že vlasy mu začínají šedivět.

Zavřel oči avtom uslyšel ten hlas: Srabe, proč zavíráš oči? Proč se na sebe pořádně nepodíváš? Já vím, žádnej příjemnej pohled, viď? Jak ses vytahoval na toho mladýho kluka, co sice nic neumí, ale byl vychovaný tak, že všechno smí, tak to se ti teda povedlo. Ale mohl jsi být velkorysejší, že jo?

„Vždyť já nic neříkám,“ utrousil Broněk.

Říkáš, neříkáš, ale myslíš si to. Myslíš si, že se tě to netýká, že jsi bez viny. Jenže ono to tak není, chlapče. Copak tě vosmdesátým devátým nehřálo usrdce, že bolševik končí, že na něj přece jenom došlo?

„Já vím, na to se nedá zapomenout.“

Ano, přesně tak, ale proč to říkáš?

„Protože uteklo dost let ajá dnes vzpomínám asrovnávám.“

To nedělej!

„Proč? Srovnávat by měl člověk pokaždé, když se něco změní. Jak jinak pozná, že změna byla klepšímu?“

To jistě, ale často ho to potom mrzí. Jen si vzpomeň na ty nadšené davy, které veuforii zaplňovaly Václavák, na masy, které si vůbec nepřipouštěly, že po lidovém veselí bude pohádky konec anastane tvrdá realita.

Broněk Machoň se oběma rukama opřel oumývadlo adíval se na člověka, hledajícího odpovědi na otázky vlastního svědomí.

„Sakra!“ vykřikl. „Proč naslouchám hlasu, který mě schválně provokuje? Každej, kdo nebyl blbej, přece věděl, oco vlistopadu šlo. Akdo to nevěděl, na toho při rozkrádání majetku nic nezbylo. Stále se opakující scénář, vněmž moc amajetek jsou jediné cíle všech válek arevolucí.“

Broněk se začal křečovitě smát.

Co se směješ, člověče? Jsi snad klaun, který má obveselovat davy, nebo se směješ své zbabělosti?

„Jaké zbabělosti?“ ohradil se Broněk. „Já nejsem zbabělec!“

No tak dobře. Omlouvám se.

„Ato mi má stačit?“

Už jsem se omluvil.

„Tak už mi dej pokoj!“

Broněk se vysvlékl avlezl pod sprchu. Voda čistila tělo iduši. Neměl tušení, jak dlouho tam stál, když zaslechl Ivetin hlas.

„Broňku, nechceš už toho nechat?“

Vypnul sprchu, odsunul dveře sprchového koutu aspatřil Ivetu. Stála tam vnoční košili azvědavě si ho prohlížela.

„Jsi tu dlouho?“ zeptal se místo odpovědi.

„Ne. Proč se ptáš?“

„Jen tak,“ odpověděl adoufal, že neslyšela jeho samomluvu. „Hned budu hotovej aoslava může začít.“

„Na oslavu je už pozdě, ale jestli jsi skončil stím monologem, můžeš si jít lehnout. Máš odestláno.“

„Sjakým monologem?“

„Nedělej, že nevíš, očem mluvím. Není to poprvé, co si před zrcadlem povídáš sám se sebou aještě ke všemu šermuješ rukama.“

„Aspoň to stěma rukama sis mohla odpustit.“

„Proč bych to dělala? To je náhodou na tvým producírování to nejlepší.“

„Hned jsem utebe,“ přerušil ji, „ane abys usnula, víš co nás čeká…“

„Měla jsem dojem, že tě něco trápí, ale jak vidím, spletla jsem se.“

„Určitě.“

„Ale vtom, že mi nabízíš milování, se snad nepletu?“

„Ne!“

„To jsou mi ale zvraty.“

„Zvraty jsou součástí života, Ivetko. Bez nich by byl fádní.“

„Jo. To máš pravdu,“ odpověděla, zatímco on se zalíbením hleděl na její stále krásné tělo, rýsující se pod noční košilí.

„Broňku, když už jsme utoho,“ dodala bez varování, „nevzpomeneš si náhodou, kdy to bylo naposledy? Mně to nějak vypadlo.“

„Co kdy bylo?“ Vypadal překvapeně.

„Naše milování přece. Když ses na mě před chvílí díval, měla jsem dojem, že po mně toužíš. No, možná se mi to jenom zdálo.“

„Nemudruj, lásko, nemudruj. Hned jsem utebe.“

„Jak myslíš. Tak já si jdu lehnout, aty dej špinavý prádlo do koše. Zítra peru.“

„Ano, má paní. Na vaše přání, na štičí rozkázání.“

„Očem to zase mluvíš?“

„To je zpohádky, vníž princ konečně udělal přesně to, co mu radila zakletá princezna.“

„Jaká princezna?“

„No přece ta, kterou zlá čarodějnice proměnila ve štiku. Jen vnoci byla ženou amohla být se svým milým.“

„Aty chceš být se svou milou?“

„Víc, než si vůbec dovedeš představit, lásko. Touha po tobě mě někdy doslova spaluje. Copak to na mně není vidět, Ivetko?“

Schválně se mu podívala do míst, onichž se říká, že jsou mužskou chloubou. „Ne, miláčku, není. Zdá se, že sprcha byla poněkud chladnější, takže si jdu vklidu lehnout.“

Sáhla po klice, ale Broněk ji objal kolem ramen. „Počkej přece. Chci ti něco říct.“

„Ajako vždycky to nesnese odkladu,“ ušklíbla se, ale vjeho objetí zůstala.

„Mám úžasný nápad, ajak jsi správně řekla, nesnese odkladu.“

„Jasně. Ráda bych věděla, který ztvých úžasných nápadů kdy snesl odklad.“

„Nezlob!“

„Tak ven stím, můj princi, jsem napjatá, že ani nedýchám.“ Iveta mu ovinula paže kolem krku.

„Měli bychom si někam vyrazit, třeba kmoři nebo do hor, to je jedno. Prostě vypadnout odtud, aspoň na čtrnáct dní. Aholky můžou jet snámi.“

Broněk vůbec nepočítal stím, co následovalo, protože Iveta se kněmu silně přitiskla apolíbila ho.

„Jsi hodný, Broňku, to jsem opravdu nečekala.“ Znovu ho políbila. „Jenže tvůj nápad, lásko moje, přišel vnevhodnou chvíli.“

„Jak to myslíš, vnevhodnou chvíli?“

„Copak křičím?“

„Ano.“