Copyright © Vladimír Liška, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2016

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek, 2016

shop@alpress.cz

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydání první

ISBN 978-80-7543-279-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-280-3 (mobi)

Kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost.

George Orwell

Prolog

Na otázku, co je to filozofie, lze odpovědět, že se jedná o specifický soubor nauk zachycujících dějiny lidského myšlení, během kterých si lidstvo vymezovalo svůj vztah ke světu, společnosti, přírodě a vesmíru ve snaze pochopit některé nejzákladnější otázky nejen vlastního bytí, ale i existence reality, jíž bylo a zůstává obklopováno. Filozofie jako ucelené učení nejrůznějších ideových směrů, ovlivňované zpočátku (ale i později) náboženstvím, však vzniká až ve chvíli, kdy lidstvo nastoupilo cestu k vytváření prvních civilizací.

Teprve v této fázi vývoje lidského společenství se filozofie stává samostatnou myšlenkovou soustavou, zčásti oddělenou od náboženských kultů – a někdy s nimi dokonce stojící v protikladu. Zároveň však dochází k tomu, že náboženství začne mít své vlastní filozofické atributy, které zahrnuje do svého obsahu (např. křesťanství, islám, buddhismus aj.).

Jedno je tudíž nepochybné: náboženství a filozofie spolu mohou na jedné straně buď souznít, nebo být v rozporu. Ale ať už je to jakkoli, jde o nejstarší myšlenkové soustavy lidstva, které výrazným způsobem začaly ovlivňovat duchovní i materiální civilizační vývoj, což platí dodnes.

Na filozofii lze pohlížet i jako na nauku zabývající se hledáním smyslu lidského bytí. Podle starých Řeků pojem „filosofia“ v překladu znamená „láska k moudrosti“ (z řeckého „philio“ = „miluji“ a „sophia“ = „moudrost“). Je to chuť poznávat, druh léčitelství duší či sebevýcvik k mravnímu jednání.

Z toho všeho je tedy patrné, že názory na filozofii se dodnes různí a neexistuje žádná univerzálně platná definice, která by tento obor vyčerpávajícím způsobem charakterizovala. Přesto platí, že filozofie je věda o nejobecnějších zákonitostech lidského bytí, myšlení, poznání a jednání, a její základní otázkou je vymezování a řešení vztahu myšlení a bytí, vědomí a hmoty.

Podle způsobu řešení těchto vztahů se ve filozofii vydělují její tři základní směry: idealismus, materialismus a dualismus. Filozofie zároveň zaujímá v duchovní kultuře lidstva významné postavení jako jeden z důležitých nástrojů poznání i pochopení vývoje lidského společenství i přítomných a budoucích trendů jeho směřování, v čemž jí pomáhají další příbuzné obory jako sociologie, psychologie, etika, dějiny filozofie aj.

Při tomto teoretizování však nelze opomíjet jeden zásadní fakt: rozvoj filozofie by nebyl možný bez geniálních myslitelských osobností, které ji nejen reprezentovaly, ale zároveň posouvaly kupředu vytvářením nových filozofických koncepcí a struktur majících pro kvalitativní posun duchovního života naší civilizace často klíčový nebo zlomový význam a účinek.

Mnohé z těchto osobností přinášely nejen zcela nové pohledy na svět, ale i převratné myšlenky, jejichž naplňování se pro náš civilizační vývoj stávalo jakousi duchovní revolucí, a často tyto nové myšlenky narážely na nezájem, nepochopení, nebo dokonce odmítání. Zároveň docházelo k jejich účelovému zkreslování nebo zneužívání falešnými interpretacemi.

Přesto se síla těchto převratných idejí a ideálů časem buď prosadila, nebo se naopak setkala se zavržením. Ale to nejdůležitější bylo vždy to, že tyto ideje a ideály v paměti lidstva nezůstaly zapomenuty, i když jejich nositelé bývali podrobováni kritikám a nejednou byli pronásledováni, či dokonce kvůli svým názorům propadli hrdlem.

Tato kniha přibližuje některé významné filozofické osobnosti dějin nejen z hlediska jejich myšlenkových koncepcí, ale i životních osudů, jež namnoze bývaly tragické. Přesto se téměř všichni, o nichž je v této knize řeč, podíleli na posouvání duchovní úrovně lidského společenství směrem k jejímu progresivnímu rozvoji, i když se tito lidé často setkávali s nepochopením a pro mocné vládnoucí elity se skrze své ideové a myšlenkové bohatství stávali nepohodlnými.

Ale tak už to ve světě chodí, že velcí duchové lidstva narážejí na odmítání, či dokonce pronásledování těmi, jimž se jejich učení a ideály stávaly zrcadlem malosti, ubohosti a průměrnosti, neboť duchovní svět filozofů byl pro ně něčím, co dokázali jen těžko přijmout, natož chápat, a někdy jej dokonce zavrhovali jako cosi společensky škodlivého a nepřijatelného.

Na druhé straně se v plejádě velkých filozofických osobností vyskytovali i ti, kdo už za svého života byli nejen oceněni, ale i oslavováni jako výjimeční géniové lidstva.

Nebylo jich však mnoho a zdá se, že zabývat se filozofií a přinášet její další obohacování bylo poměrně rizikovým posláním. Přesto se v různých historických epochách vždy vyskytovali ti, kteří nejen že se toho odvážili, ale měli na mysli především jedno základní krédo: prosazování svobodného lidského myšlení a konání. O to více jsou velcí myslitelé dějin historickými postavami hodnými vesměs našeho obdivu, na které by se nemělo zapomínat, což byl také jeden z hlavních důvodů k napsání této knihy.

Kapitola 1

Mudrc pokory a harmonie

Konfucius

(551–479 př. n. l.)

Konfucianismus je jedno z nejstarších dochovaných filozofických učení starověku, které vzniklo během 6. – 5. století př. n. l. v Číně a zhodnocovalo kulturní a historické tradice sahající téměř až k počátkům čínské civilizace. Jednou z nejdůležitějších součástí konfucianismu byl soubor pravidel o morálce a celé toto učení bylo nazváno podle jeho zakladatele Konfucia, který ve svých třiceti letech založil filozofickou školu zvanou žu, což je v čínštině rovněž označení pro učence.

Konfuciovy názory a myšlenky zaznamenali jeho žáci v knize Lun-jü (Besedy a rozpravy), které jsou vlastně záznamy jeho rozhovorů. Jeho učení je obsaženo v Šesti klasicích, sbírce šesti knih (Změny, Ódy, Rituály, Dějiny, Jara a podzimy, Hudba). Ale část se v průběhu následujících století ztratila, a tak se od té doby hovoří jen o Pěti klasicích (Kniha písní, Kniha listin, Jaro a podzim, Kniha mravů, Kniha proměn).

Konfuciův životopis byl písemně zaznamenán až 400 let po jeho smrti, proto obsahuje i řadu legend, o jejichž historické autenticitě panují pochybnosti. Jedna z nich praví, že ho při jeho zrození chránil drak, který byl v Číně odjakživa uctíván jako symbol moudrosti a vědění. To však nic nemění na skutečnosti, že Konfucius je dodnes považován za nejproslulejšího učitele čínské filozofie, jejímž hlavním znakem byla nauka o mravních atributech lidského konání.

Konfucius prožil značnou část svého života ve státě Lu (dnešní severovýchodní čínská provincie Šan-tung), kde se také roku 551 př. n. l. v obci Kufu narodil. V devatenácti letech se oženil, ale už o čtyři roky později se nechal rozvést, začal učit své žáky a zároveň nastoupil úřednickou dráhu. Z tohoto manželství se mu narodily dvě děti: syn a dcera.

Ve skutečnosti se jmenoval Kchung Čchiu, ale toto jméno na Konfucia polatinštili jezuitští misionáři působící v Číně na přelomu 16. a 17. století.

Tento uctívaný čínský myslitel a učitel filozofie žil v době postupujícího úpadku dynastie Čou, jejíž panovníci vládli přibližně v době 1027–256 př. n. l. Ale v 5. století začala jejich moc slábnout a přenášela se na mocné aristokraty ovládající různé oblasti Číny a snažící se o neustálé výboje na úkor svých sousedů.

Mezi ně patřil i stát Lu, kde se Konfucius narodil a působil. Mocenské rozepře, intrikářství i nespravedlivé uplatňování zákonů vedly uvnitř čínské společnosti k rostoucí mravní destabilizaci, s čímž se Konfucius nehodlal smířit a nakonec se rozhodl, že vezme nápravu do svých rukou nabádáním čínské aristokracie k vytváření řádu a harmonie nejen v mezilidských vztazích, ale i v politice.

Konfucius pocházel z vyšší společenské vrstvy, neboť je známo, že studoval takzvané Šestero umění, což zahrnovalo obřadnictví, hudbu, vozatajství, lučištnictví, psaní a matematiku. V té době takové vzdělání příslušelo pouze aristokratickým kruhům a Konfucius se měl stát úředníkem u dvora vévody z Lu. Nakonec byl v roce 500 př. n. l. jmenován ministrem spravedlnosti a o dva roky později se stal místokancléřem. Ale pak upadl v nemilost a v roce 497 př. n. l. Lu opustil a vydal se do sousedních států na cesty, aby na nich strávil dlouhých třináct let a nakonec se stal uznávaným učencem.

Při svém putování se snažil přesvědčovat čínské vladaře, aby se vrátili k dodržování pozitivních mravních zásad a humanity, jež byly ustanoveny v počátcích vlády dynastie Čou. Těmito zásadami se totiž již delší dobu nikdo neřídil a Čínou otřásaly mocenské boje. Na začátku dynastie Čou však zemi spravovali vládcové dodržující v mezilidských vztazích mír a harmonii a takový model vlády byl podle Konfucia příkladný.

Bohužel se jeho třináctiletá mise po Číně nesetkala s úspěchem. Mnozí ho sice ctili jako originálního myslitele, ale slavná národní minulost a její tradice už nikoho příliš nezajímaly. A tak se Konfucius kolem roku 483 př. n. l. vrátil do Lu, kde se vzdal jakýchkoli dalších politických ambicí a opět se začal věnovat výuce svých žáků, která se soustředila na souhrn pravidel moudrosti a zásad chování.

Konfucia můžeme považovat za zakladatele tzv. etické filozofie, kde kladení důrazu na morálku a lidské ctnosti hraje nejdůležitější roli. Podle něj byl hlavní ctností každého slušného člověka ren, tedy „lidskost srdce“ nebo též „dobrota“. Ren vyjadřoval soubor devíti hlavních ctností, k nimž patřily jasnost, zřetelnost, důstojnost, mírnost, pravda, svědomitost, tázavost, uvážení důsledků a plnění povinností. Vedle toho zdůrazňoval i prostotu, zdrženlivost, vytrvalost a též vnitřní sílu. Praktické uplatňování těchto lidských ctností Konfucius shrnul do jediného závěru: člověk by měl milovat a mít v úctě ostatní lidi. Ren tak v konfucianismu tvoří jádro ideálu kvalitních a humánních vztahů mezi lidmi.

Ale Konfucius rovněž zdůrazňoval potřebu šu čili způsob posuzování druhých podle měřítek, které si člověk sám sobě stanoví. Ren a šu shrnul do jediného pravidla, že totiž nikdo nemá ostatním lidem dělat to, co nechce, aby oni dělali jemu.

Další ctností, na kterou Konfucius kladl důraz, byla ji neboli spravedlnost. Znamenala dělat to, co je mravně správné: mít úctu k rodičům, sourozencům, přátelům a vladařům. Spravedlnost kladl velmi vysoko, chápal tuto ctnost jako projev ren, tedy projev slušného jednání, kde každý čin měl být výrazem spravedlivého posuzování věcí. Vládnout spravedlivě znamenalo vládnout pomocí mravního příkladu.

Konfucius byl rovněž specialistou na obřadnictví. Výkon starobylých rituálů pro něj byl potvrzením soudržnosti čínského národa – ať už na úrovni rodin, klanů, nebo státu. Proto jim přikládal mimořádný význam a obřadnictví učil i své žáky.

Tyto obřady a rituály byly velmi staré a svým původem sahaly až několik tisíciletí do minulosti, kdy Číně vládli první mytičtí králové – mudrci. Výchova k úctě k těmto tradicím byla pro Konfucia důležitá, neboť v nich spatřoval kořeny čínské pospolitosti, byly výrazem její duchovní a kulturní jedinečnosti i vzpomínkou na tento dávný „zlatý věk“. Povinnost ovládat a dodržovat starobylé čínské rituály je dodnes jedním z podstatných znaků konfucianismu.

Konfucius měl také jeden zvláštní zvyk: referoval o svých snech a mystických vizích, v nichž spatřoval božská znamení. Dochovaná Kniha proměn měla podobu věšteb, které se skládaly z různých kombinací písemných znaků, jež měly být základním vzorcem nejrůznějších životních situací. Podle Konfucia měl být filozof zároveň luštitelem a vykladačem božských znamení včetně snů.

Hlavní normou lidského konání však pro něj zůstávala lidskost. Míra a uměřenost byly vrcholem přirozeného založení každé lidské bytosti, která se měla řídit principy humanity, důvěrou, skromností, poctivostí a loajalitou ke svým nejbližším i k vladaři. Konfucius byl přesvědčený, že díky vyšší vzdělanosti mohou vládcové i jejich úředníci pracovat pro blaho lidu. Společnost chápal jako širokou rodinu vladařů, ale zároveň uznával potřebu společenské hierarchie a dělby práce mezi rolníky, řemeslníky a učence. Vzdělání poskytoval všem, kdo se do jeho školy přihlásili, podle jeho názoru nemělo být omezováno pouze na aristokratické vrstvy, ale mělo být dopřáno i obyčejným lidem, neboť tím se celá společnost stává dokonalejší a mravnější. Na sklonku života jej obklopovalo na tři tisíce žáků, pro které se stal živoucí legendou.

I když byl Konfucius svými žáky a dalšími následovníky uctíván jako mudrc, sám to o sobě nikdy netvrdil a byl velice pokorný. Uznával, že se dokonce může učit od těch, které vzdělával, každý žák pro něj byl specifickou individualitou, kterou se snažil respektovat. Zastával názor, že lidé mají různá nadání, která je třeba podchycovat a rozvíjet.

Za nejvyšší božstvo považoval Tian neboli Nebesa. Nebeský mandát jako nejvyšší vůle Nebes však výlučně vztahoval na čínské vladaře, kteří byli jako jediní oprávněni přinášet Nebesům obětiny.

V učení o Nebeském mandátu Konfucius rozvíjel ideu morálního vesmíru, který je nadřazený všem lidem a kde sídlí i nejvyšší moc, jež vede člověka ke konání dobra. Konfuciova idea Nebes připomíná pozdější ideu Boha. Čínští vladaři panovali z vůle Nebes obdobně jako později křesťanští králové „z milosti boží“.

Vzývání Nebes jako božského atributu je pro konfucianismus typické. Vůlí Nebes bylo dobro lidu a jakákoli tyranie byla podle Konfucia v protikladu s tímto základním principem. Lidé proto měli mít právo proti tyranii povstat a svrhnout ji, aby ve společnosti obnovili harmonický řád, který Nebesa reprezentovala.

Později byl Konfucius zmytologizován a šířily se o něm zvěsti, že byl nejen božské podstaty, ale i nadán konáním zázraků a jasnovidectvím. Tento proces Konfuciova zbožštění začal v 2. a 1. století př. n. l., kdy se konfucianismus v Číně stal státním kultem. V roce 124 př. n. l. byla dokonce založena konfuciánská akademie pro budoucí státní úřednictvo. V ní se studovaly konfuciánské spisy a učení Pěti klasiků.

Během následujícího tisíciletí byly po celé Číně budovány konfuciánské svatyně a chrámy, kde před nástupem do svých úřadů museli místní vládcové skládat mistru Konfuciovi hold. Tyto chrámy se staly centry vzdělanosti v duchu konfuciánských zásad a součástí závěrečných zkoušek byla i znalost příslušných obřadů a rituálů.

Čína tak učením tohoto svého nejvýznamnějšího myslitele dosáhla trvalé duchovní kontinuity a tradice konfucianismu jsou i dnes součástí duchovního života čínské společnosti, i když byl ovlivněn dalšími filozofickými směry, především buddhismem a taoismem. Novodobé komunistické hnutí v polovině 20. století sice konfucianismus zpočátku smetlo jako zpátečnické učení, ale některé jeho ideje a zásady byly i nadále akceptovány, například úcta a péče o staré lidi, oddanost veřejné službě, důraz na vzdělání, uctívání předků v rodinách aj.

Tak jsou i v dnešní Číně výrazně uznávány rodinné hodnoty vyrostlé z Konfuciova učení, kde stále v mnohem větší míře než v západní civilizaci platí, že rodina je základ státu a úcta dětí k rodičům je úhelným kamenem čínského rodinného řádu. Od Konfuciovy smrti sice uplynulo dva a půl tisíce let, ale jeho duchovní odkaz je trvalou součástí kultury čínského národa, což je tím nejprůkaznějším důkazem nadčasovosti myšlenek tohoto velkého učence a filozofa.

Kapitola 2

Provokatér mocných

Sokrates

(469–399 př. n. l.)

Starořecký filozof Sokrates patří mezi ty velké postavy světových dějin, onichž se dochovaly jen kusé informace. Ikdyž je to možná knevíře, je už dnes obtížné zjistit, kým vlastně tento slavný Athéňan byl aco svou filozofií hlásal. Sokrates totiž nikdy nic nenapsal, což je něco naprosto neobvyklého, aneznáme důvody, proč tomu tak bylo. To, že by byl negramotný, nelze ničím potvrdit, ikdyž takové podezření existuje. Ale pokud je známo, vždy prosazoval studium filozofie adalších starověkých věd jako cestu ksebezdokonalování, kladl svým současníkům velice nepříjemné otázky apodle některých dochovaných informací své žáky učil igramatiku.

Ztoho se dá usuzovat, že se ijemu dostalo kvalitního vzdělání, aproto příčiny toho, proč nenapsal ani jedno dílo, musely spočívat vněčem úplně jiném. VSokratově případě se totiž jednalo očlověka naprosto výjimečného askutečnost, že oněm později psali jiní (například Platon nebo řecký spisovatel Xenofon), svědčí otom, že si ho pozdější myslitelé aučenci velice vážili.

Na otázku, proč Sokrates nikdy nic nenapsal, lze odpovědět itím, že to vůbec nepovažoval za nutné, neboť svou roli filozofa spatřoval vněčem úplně jiném než vtvorbě učených spisů. Především šlo ovynikajícího řečníka, který vždy kladl důraz na mluvené slovo apsaní se mu zřejmě jevilo jako zbytečné mrhání časem, jejž chtěl věnovat sebevzdělávání avýuce svých žáků; nejspíš mu úplně stačilo, že to byli právě oni, kdo zaznamenávali jeho výroky aproslulé dialogy, aby onich později vydávali svá vlastní svědectví.

Jeho filozofie byla postavená výhradně na rozhovorech onejrůznějších otázkách aproblémech lidského života, kdy hlavní důraz kladl na jasnou argumentaci vdiskusích, aniž by sám vytvářel nějaký vlastní filozofický systém. Můžeme se proto spokojit se závěrem, že nikdy nic nenapsal hlavně proto, že on sám to nepovažoval za potřebné. Ale co ojeho životě vlastně víme?

Příliš mnoho toho není. Sokrates se narodil někdy kolem roku 469 př. n. l., přesné datum však není známé. Jeho otec Sofroniskos byl proslulý athénský kameník asochař, matka Fainareté byla porodní bába, ale to je také vše, co je ojeho rodičích známo.

Také oSokratově vzdělání se dochovaly rozporuplné informace. Podle Platona vmládí studoval anabyl solidních vědomostí, ale podle Aristoxena byl prý vmládí hloupý anevychovaný, ikdyž se to později změnilo.

Ale vjedné věci se dochovaná svědectví shodují: Sokrates nesnášel fyzickou práci, aikdyž pocházel znižších společenských vrstev, cítil se ostatním nadřazený. Vžádném případě se nechtěl stát dědicem otcovy kamenické dílny apomáhal mu jen snejvětším sebezapřením. Údajně byl líný, ajak to bylo možné, utíkal zdomova, toulal se vathénských ulicích, bloumal po tržištích atoto jeho bezcílné chování bylo doma častou příčinou rodinných konfliktů.

Zdá se, že Sokrates trpěl pocitem sociální méněcennosti, což se mohlo později stát významným motivačním faktorem kdosažení lepšího společenského postavení ikjeho snahám zařadit se mezi athénskou intelektuální elitu. Tohoto sklonu kelitářství se nikdy nezbavil, ikdyž nebyl zastáncem vlády rodové aristokracie, ale zdůrazňoval zásadu, že bez ohledu na urozený původ mají athénský stát řídit aspravovat duševně aintelektuálně zdatní jedinci. Otázka původu pro něj nikdy nebyla měřítkem kvality lidí ani jejich politické způsobilosti.

Přesto je známo, že se nechával vydržovat svými aristokratickými přáteli aobdivovateli anázorově měl ktéto elitní vrstvě athénské společnosti velice blízko.

Dokonce mohl navštěvovat iathénské aristokratické „kluby“, což byla významná pocta. Snažil se však zůstávat takzvaně nadstranický atehdejší přední athénské politiky hodnotil podle velikosti jejich ducha, anikoli podle toho, zjaké společenské vrstvy pocházeli. Aprávě tato jeho názorová nezávislost se mu nakonec stala osudnou.

Traduje se, že Sokrates nebyl politik, nýbrž filozofický myslitel asám nikdy žádné politické ambice neměl. Svou filozofii jako jeden zprvních řeckých myslitelů obracel nikoli kpřírodě, jak to dříve činili představitelé starořecké přírodní filozofie (Herakleitos, Thales, Anaxagoras aj.), nýbrž kčlověku. Sokrata zajímali především lidé aetické rozměry jejich existencí. Proto ho tolik zaujalo určování definic etických pojmů, mezi jinými iotázka, co je podstatou lidského štěstí.

Ale objektivní odpověď nenacházel. Být šťastný sice podle něj znamenalo jednat správně, spravedlivě, moudře amít dostatečné sociální zázemí ivědění, právě vtom však podle Sokrata byla ta největší potíž. Vědění pro něj sice bylo především rozumové chápání rozdílů mezi dobrem azlem, ale zároveň inikdy nekončící proces sebevzdělávání asebezdokonalování, takže vlastně nebylo možné dosáhnout dokonalosti. Lidská zkušenost aživot pro něj byly nikdy nekončícím procesem nového poznání. Atak se vjeho proslulém výroku „vím, že nic nevím“ skrývala podstata jeho životního skepticismu arelativismu, kdy je možné vše zpochybnit, včetně toho, co už člověk zná. Hlásal, že jen moudrá osobnost ví, že dobrat se konečného poznání, oné absolutní pravdy, kterou se učenci amudrci snaží nalézt, je pouhá iluze. Sokrates tak dokázal zpochybňovat ito, co se jiným zdálo nezpochybnitelné, což mu vživotě přinášelo řadu problémů inepřátel.

Přitom se neustále snažil hledat definici takových pojmů jako pravda, štěstí či spravedlnost, kde mu byl základní metodou dialog, vněmž pomocí správně kladených otázek nutil diskutující osoby krozvíjení jejich vlastního myšlení. Ztoho je patrné, že Sokrates nebyl jen filozofem, ale zároveň ipedagogem.

Dodnes se traduje, že jeho otřicet let mladší manželka Xantipa byla hádavá azlá žena, která svému manželovi dokázala pořádně ztrpčovat život. Měl sní tři syny azůstává otevřená otázka, zda tento Xantipin obraz nebyl jen dílem propagandy Sokratových protivníků, kteří se tím snažili dokázat, jak je doma se svou filozofií oetických normativech na vlastní manželku krátký amusí se jí ve všem podřizovat. Něco takového totiž bylo vathénské pospolitosti nevídané, neboť pánem domu vní byl muž, apokud se to jevilo opačně arodině vládla žena, pak se takový manžel vystavoval veřejnému posměchu.

Ale historicky nelze ničím doložit, zda to byl iSokratův případ. To však rozhodně nevylučuje, že se kvůli své mladé manželce mohl stávat terčem urážek ze strany svých nepřátel, kterých měl na sklonku svého života celou řadu. Tak či tak obraz Sokrata jako submisivní osobnosti podléhající Xantipině sekýrování neodpovídá jeho dochovanému, byť poněkud nejasnému psychologickému profilu. Často prý vmládí býval nezvládnutelný, později ironický, míval sklony kvelikášství isebestřednosti apohrdal ostatními lidmi své společenské vrstvy. Později se díky svému učiteli filozofovi Archelaovi naučil umění sebeovládání, ale že by se nechal panovačnou Xantipou šikanovat, není příliš pravděpodobné.

Mnohem blíže pravdě je, že mu Xantipa byla pevnou oporou, ikdyž jejich věkový rozdíl mohl mít na svědomí některé konflikty, které pak jeho protivníci záměrně zveličovali. Nesmíme zapomínat ani na to, že se přátelil ismladými athénskými aristokraty Alkibiadem aKritiem, což muselo jeho sebevědomí ještě více posilovat.

Je však také známo, že sblížícím se stářím se Sokrates stal klidnější arozvážnější aže konflikty svýrazněmladší manželkou považoval za pouhé malichernosti. Traduje se, že jim snaprostým klidem buď nevěnoval pozornost, nebo je eliminoval tím, že odcházel zdomu. Mlčenlivý postoj byl jeho nejlepší obranou před manželčinými ataky anářky.

Ale přece jen možná existovalo něco, co konfliktní situace mezi Xantipou aSokratem navodilo. Ve spise Ourozenosti, jehož autorem byl později filozof Aristoteles, se totiž dochovala zmínka ojisté Myrtó, vnučce athénského státníka Aristeida, který se vroce 490 př. n. l. zasloužil oporážku Peršanů vbitvě uMarathonu avroce 479 př. n. l. patřil ke strůjcům dalšího vítězství Řeků vnámořní bitvě uPlatají. Když později Aristeidova vnučka Myrthó ovdověla, Sokrates si ji prý vydržoval, adokonce sní inějakou dobu žil.

Pokud se jednalo omimomanželský poměr, pak to jistě Xantipa nenechala jen tak atoto Sokratovo milostné dobrodružství se mohlo stát příčinou jejich konfliktů. Ale není to vůbec jisté, neboť Myrthó mohla být Sokratovou družkou ještě předtím, než se filozof sXantipou oženil. Neexistuje totiž žádná datace, která by jeho poměr sMyrthó upřesňovala. Atak se už nikdy nedozvíme, jak to tedy vmanželském vztahu mezi Sokratem aXantipou skutečně bylo.

Sokrates se časem stal vAthénách známou osobností. Do všeho strkal nos, udílel rady aspříslovečnou ironií komentoval dění kolem sebe. Tím se postupně vypracoval na znalce veřejného mínění, neboť to, co slyšel vulicích ana tržištích, okamžitě ve svém nitru zpracovával, ať už šlo opolitiku, nebo jen oběžné občanské záležitosti. VAthénách se tradovalo, že když si někdo sněčím nevěděl rady, má jít kSokratovi, který to určitě vyřeší. Radil asi dobře, neboť jeho popularita rostla.

Když mu bylo pětadvacet let avAthénách se kmoci dostala demokratická strana vedená jejím vůdcem Periklem, Sokrates tuto změnu uvítal, poněvadž nový vládce podle jeho mínění ztělesňoval předáka, jenž měl vzdělání, původ ischopnosti křízení athénského státu. Perikles se odjakživa obklopoval básníky, umělci aučenci aSokrates patřil kjeho častým hostům, neboť tento filozof dokázal své posluchače vždy nejen zaujmout, ale ipobavit.

Perikles navíc hájil zájmy střední společenské vrstvy– kupců, řemeslníků aobchodníků –, tedy těch, mezi něž patřil iSokratův otec. Zavedl pravidelnou denní mzdu za výkon volených státních funkcí, okteré se nyní mohl ucházet téměř každý athénský občan. Také vojákům byl určen pravidelný žold abezzemkům přiděloval půdu vnových osadách zřizovaných na územích spřátelených městských států (tzv. athénského námořního spolku). Perikles tak zajišťováním veřejných prací ivýše uvedenými opatřeními vAthénách snižoval chudobu azavedením volební reformy nyní mohli volit inemajetní Athéňané. Není proto divu, že přinejmenším zpočátku byl Perikles populárním aoblíbeným předákem athénské obce.

Za jeho vlády dosáhlo toto město mimořádného hospodářského rozkvětu astalo se námořní velmocí egejského světa, což Sokratovi nepochybně imponovalo, ikdyž se obával, aby posilování demokracie nakonec nevedlo kchaosu. Ale Perikles si bedlivě střežil elitní postavení athénského vůdce aSokrates nakonec uznal, že jeho obavy zanarchie jsou zbytečné. Navíc nyní patřil do okruhu blízkých Periklových oblíbenců, čímž se ještě více zviditelňoval. Díky jeho přízni se Sokrates stal nejproslulejším athénským filozofem.

Bohužel tato pohoda netrvala dlouho. Ikdyž se Perikles snažil omírový rozvoj Athén ijejich námořního spolku avpřípadech mocenských ajiných politických sporů preferoval diplomatická řešení, vypukla na sklonku jeho vlády mezi Athénami aSpartou občanská válka, kníž se již dlouho schylovalo. Sparta se svým peloponéským spolkem totiž vedle Athén tvořila vŘecku druhé mocenské centrum asesílící nelibostí nesla vzrůstající prosperitu svého konkurenta. Athény se navíc snažily dosáhnout postavení rozhodujícího arbitra ve všech politických problémech vřeckém světě, což Sparta vytrvale odmítala.

Za takových okolností byla jen otázka času, kdy mezi oběma soupeři propukne otevřený mocenský zápas. Vroce 431 př. n. l. vtrhlo spartské vojsko do Atiky (centrální oblasti athénského státu) azačalo plenit její venkov, odkud obyvatelstvo vhrůze prchalo za athénské hradby. Perikles odpověděl tím, že zmobilizoval loďstvo, které odplulo kPeloponésu azačalo vodvetě ničit pobřežní spartské vesnice.

Námořní převaha sice byla na straně Athén, ale Sparta zase disponovala mnohem vycvičenější pěší armádou. Perikles se proto nechtěl nechat zatáhnout do rozhodující pozemní bitvy se spartskými vetřelci, kterým zase chyběla síla ktomu, aby opevněné Athény dobyli. Perikles zatím vyčkával, až se Sparťané drancováním vyčerpají, ateprve pak na ně chtěl udeřit. Byla to obezřetná taktika, nyní šlo jen oto, vystihnout správný okamžik krozhodujícímu střetnutí.

Ale Perikles sprotiúderem váhal příliš dlouho. Po souši vázlo zásobování aobilí přivážené po moři knasycení Athéňanů nestačilo. Teď si museli utahovat opasky ana Periklovu hlavu se snášela jedna kritika za druhou. Také rolníci se chtěli změsta vrátit do svých pobořených domovů, akdyž vAthénách vypukla morová epidemie, už ve městě zůstávat nechtěli.

Opozice proti Periklovi rostla ado jejího čela se postavili příslušníci nejbohatší athénské oligarchie, které jeho demokratický režim nebyl nikdy po chuti. Pád tohoto kdysi tak všemocného auctívaného státníka se zdál neodvratný, ale ještě než kněmu došlo, podlehl Perikles vroce 429 př. n. l. morové nákaze.

Jeho nástupcem se stal mluvčí radikální athénské strany Kleon, který sliboval razantní postup vdalším vedení války se Spartou, jemuž se jeho předchůdce tak bránil. Ale vAthénách stoupal imocenský vliv konzervativců zřad bohaté aristokracie, která naopak volala po uzavření míru se Spartou zobav, že by od Athén mohli odpadnout všichni spojenci zřad athénského námořního spolku. Včele této opozice stál Nikias, jeden znejvětších athénských boháčů, jenž seoprávněně obával toho, že další vedení války bude athénskou aristokracii stát obrovské peníze.

Kleon nakonec vroce 422 př. n. l. svedl se Sparťany rozhodující pozemní bitvu, vníž byl poražen azahynul při útěku zbojiště, zatímco vítězný spartský vojevůdce Brasidas zemřel na následky utržených zranění. Po Kleonově smrti se vlády vAthénách ujal jeho rival Nikias avroce 421 př. n. l. konečně se Spartou uzavřel mír.

Ten však znamenal jen přestávku mezidalšími boji, jež propukly vroce 415 př. n. l., když se Athény snažily posílit svůj mocenský vliv nad řeckými osadami na Sicílii, ovládanými do té doby sicilskými vládci Syrakus. To už byl vAthénách pět let umoci Sokratův někdejší žák apřítel Alkibiades, jenž po Nikiově roční vládě obnovil demokratický režim.

Ale hovoříme-li oathénské demokracii, nešlo odemokracii vdnešním moderním slova smyslu. Athénská demokracie byla demokracií vojenskou aopírala se ovýznačné vojevůdce, kteří si vždy– počínaje Periklem– osobovali právo suverénních vladařů ave skutečnosti neměli daleko kosobní diktatuře. Přesto se tito předáci athénské obce snažili dodržovat zákony směřující ktomu, aby se správy státu účastnilo co nejvíce jeho občanů. Také právo volit abýt volen bylo pro stoupence athénské demokracie svaté.

Proti nim stála hrstka vlivných abohatých Athéňanů urozeného původu, kteří se naopak volební právo snažili co nejvíce omezovat avytvořit elitářskou formu vlády opřenou oreprese. Vjejich případě hovoříme oathénské oligarchii.

Také Alkibiades se po Periklově vzoru pokusil ovytvoření demokratické vojenské diktatury, ale narazil na silný odpor athénských oligarchů. Byl obviněn zvážných náboženských přečinů, či spíše sektářství, neboť se prý zúčastňoval jakýchsi tajných avAthénách zakázaných mysterií, čímž údajně znevažoval stará řecká božstva.

Alkibiades na výsledek soudu nečekal azAthén uprchl do Sparty, kde hledal azyl. Sparťané mu vyhověli azAlkibiada se stal zrádce, který se nejprve dal do služeb Sparťanů apoté vycestoval do Malé Asie. Ale po jeho odchodu šli Athéňané vbojích se Spartou od porážky kporážce, atak po nějakém čase prosili Alkibiada, jenž byl schopným válečníkem, aby se do Athén vrátil, že je mu vše dávno odpuštěno.

Vroce 407 př. n. l. se tento exulant skutečně zvyhnanství vrátil, vítán všemi, kdo mu před lety nemohli přijít na jméno. Bohužel odva roky později došlo ke katastrofě, když spartský vojevůdce Lysandros vbitvě uAigospotamoi (Kozích říček) zničil celou athénskou flotilu. Tento neúspěch byl přičten Alkibiadovi, ikdyž ten již dříve Athéňany upozorňoval na řadu taktických chyb, jichž se vboji se Spartou dopouštěli. Teď se stal jen vítanou obětí prohrané bitvy, která znamenala konečnou porážku Athén vobčanské (peloponéské) válce.

Alkibiades tentokrát utekl do Persie, neboť ke Sparťanům již nemohl, když ije svým návratem do Athén zradil. Ale netušil, že perský král Kyros svítězným spartským vojevůdcem Lysandrem před lety uzavřel spojeneckou dohodu, ato se mu stalo osudné. Netrvalo dlouho aperský panovník ho nechal zavraždit. Alkibiades zemřel jako všemi opovrhovaný vyvrhel.

Athény se po kapitulaci vroce 404 př. n. l. ocitly vtěžkém postavení, neboť ztratily převahu námořní mocnosti. Podle uzavřené mírové smlouvy svítěznou Spartou museli strhnout část svých hradeb, vydat Sparťanům zbytky svého loďstva avzdát se jakýchkoli dalších výbojů. Anebyl by to věčný kverulant aironik Sokrates, kdyby tuto potupu nekomentoval svými peprnými poznámkami, jak to patřilo kjeho přirozenému naturelu. To proti němu nemálo Athéňanů popudilo amnozí začínali poukazovat na to, že zrádce Alkibiades, jenž podle nich mohl za katastrofu, která je všechny postihla, byl kdysi Sokratovým žákem. Nepřímo tak filozofa vinili zpodílu na válečné porážce tím, že zAlkibiada vychoval takového ničemu. Objevily se ihlasy, které tvrdily, že Sokrates ho ponoukal kbezvěrectví asám je prý vůči starořeckým kultům velice odtažitý.

Sokrates totiž prohlašoval, že se ve svém konání nechává řídit jakýmsi „daimonionem“. Platon později ve své Obraně Sokratově kladl do úst svému učiteli následující slova: „Řízením božského osudu mne již od dětství provází jakási daimonská věc. Je to hlas aten, kdykoli se ozve, vždy mi dává znamení kodvrácení se od toho, co hodlám dělat, avšak nikdy mne kničemu nepobízí.“

Co tím však Platon oSokratovi naznačoval, není jasné. Někteří dnes soudí, že Sokratův „daimonion“ bylo pouhé označení jeho svědomí nebo že se jednalo oschopnost posuzovat jevy audálosti zrůzných zorných úhlů pohledu.

Kdoví, jak by to už vroce 404 př. n. l. se Sokratem dopadlo, nebýt toho, že se po porážce Athén vpeloponéské válce ujal veměstě moci jeho někdejší přítel amecenáš Kritias, který stál včele oligarchické vlády nazývané „vládou třiceti tyranů“. Pro stoupence demokracie však nastaly zlé časy, neboť Kritias je nyní neváhal popravovat amnoho lidí před touto hrůzovládou zAthén raději uprchlo.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2