Copyright © Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg 2021

First published in German under the title
‚Silverhorse 2. Mit dem Wind im Sattel‘ by Julie Wald.

Published by arrangement
with Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg, Germany.

Translation © Jesika Schaft, 2022

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu SILVERHORSE 2. MIT DEM WIND IM SATTEL

vydaného v roce 2021 nakladatelstvím Verlag Friedrich Oetinger, Hamburgn přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Jaroslava Poberová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2022

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-902-6

Poděkování překladatelky Aleně,

spolužačce a kamarádce,

která byla a srdcem pořád
je holka od koní...

Za milou pomoc s pojmy
a povídání o koňském světě.

Nikde necítíš svobodu

tolik jako v sedle.

Tam jsi jen ty, tvůj kůň

a vítr.

Onka Talinsbeerová

#LETNIVANEK

Takové dny se občas stanou. Dny, za nichž se všechno jakoby rozplyne.

Může za to zefýr. Tak se tady říká letnímu vánku.

Je to jeho vina.

Houpá mě do spánku, hebce a jemně, a nechává mě snít. O věcech, po kterých až bolestně toužím, a o kterých si na chviličku i myslím, že jsou na dosah. Jenže když se probudím, dávno se rozplynuly v letním žáru.

Jediná věc, na kterou se rozpomínám, je ten pocit, který se mi usídlil pod kůží, když se mi tolik chtělo spát, tam ve stínu stromů. Slyším, jak se nade mnou chvěje listí. A tráva si tichounce ševelí.

Šepot zefýru…

Zamrkám. První, co spatřím, je nebe. Letně modré, bez jediného mráčku. Mám sucho v ústech, oči ospalé. Ale ten pocit je tak silný.

Něco tam je!

Zvedám hlavu, jako v transu. Vtom ho uvidím.

Kůň. Je ode mě jen pár metrů. Jako ulitý ze stříbra. Krásnější než všichni ostatní koně.

Pomalu si sedám a mnu si oči, pak ještě zamrkám. Co když mi ten kouzelný vítr posílá nějaké přeludy? Ale ten kůň je tam pořád a dívá se na mě, i když mě jinak nikdo nevidí, protože se pečlivě schovávám v houští.

Ten kůň mě přesto pozoruje. Odfrkne si, nozdry namířené mým směrem. Pohodí hlavou. Jeho dlouhá hříva, jak tekuté stříbro, se nadnáší v dechu zefýru. Nastavuje uši, snad taky poslouchá ten větrný nápěv.

Na okamžik strne, pak začne ržát tak hlasitě, až mi z toho tuhne krev a výhrůžně zadupe předními běhy. Snad mi chce říct, ať už koukám vylézt a ukázat se.

Jenže to nejde. Nemůžu se ukázat. Nemůžu vylézt ze skrýše – to by bylo příliš velké riziko.

Pro jistotu se stáhnu ještě hlouběji do křoví. Právě včas, teď se totiž objevila hlava té holky.

Přesto odolám, i když to není lehké. Tiše čekám. Zaháním pokušení a vydržím. Jako už tolikrát.

Ta dívka mezitím zpozorněla.

Stříbrný kůň se ještě chvilku dívá mým směrem, pak se otočí a následuje ji.

Letní vánek šeptá…