Copyright © Melita Denková, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Melita Denková, 2016

Redakční úprava Johana Malá

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-179-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-180-6 (mobi)

Mamince k 90. narozeninám

A také proto, že když jsme spolu šly kolem domu U Zvonu
a já připomněla, že tady bydlel malý Karel IV.,
ona mě vážně – v hlase přísnost pro dceru
a něhu pro prince – opravila: „Karlíček ne… Václavíček.“

KNIHA PRVNÍ
DÍTĚ VÁCLAV

ČECHY

listopad 1318 – březen 1319

KAPITOLA 1
PAPÁ JE NECUDNÝ

12. listopad 1318, dům U Zvonu

Sněžilo už před svatým Martinem; jeho svátek přinesl další hojnost sněhu, k tomu hojnost jídla i pití – a do královského domu U Bílého zvonu také hojnost hostů a až přílišnou hojnost ruchu.

Ráno po svátku však dům vypadal jako zakletý.

V horních komnatách panovalo hrobové ticho. Dole u sklepů se sice občas ozval vzdech či zamumlání, jenomže nikde živáčka a v kuchyňských ohništích nesvítil oheň. Dům se zdál zkamenělý jako zvon, co visel na nároží, a ještě nikdy nezazvonil.

A přece…

Sténání ticha a kamene rozčeřilo vrznutí.

V ženském křídle se v patře otevřely dveře dětské komnaty. Vyklouzla z nich plavovláska v krátké košilce: čtyřletá princezna Jitka, když se už jednou probudila, neměla chuť se jen tak pro nic za nic povalovat na lůžku.

A dnes ráno zvlášť ne.

„Pojď, ty hloupá,“ šeptla k mezeře mezi dveřmi: „A neboj, všichni ještě spí.“

Z hlubiny domu se ozvalo zasupění, jako by zkamenělé ticho protestovalo, a přidalo se mocné zachrápání.

Druhý košiláček, o půl hlavy větší, vyšel z komnaty dost neochotně. Pětiletá princezna Markéta vždycky potřebovala do všeho postrčit.

Jitka to taky udělala – zaťatou pěstičkou šťouchla sestru do boku.

„A neloudej se. Nebo nás nachytají… A já ji chci vidět.“

Sama se vznášela temnou chodbou jako zbloudilé pírko martinské husičky, každou chvilku si poskočila a tichoučce si bzučela písničku, co pochytila včera, když ji dudák ve stáji hrál k tanci chase.

Písničku potom zpívala celé odpoledne, a když popěvek zaslechla matka, nechtěla Jitku vzít na vyjížďku v saních a strašným hlasem na ni křikla:

„Zpíváš necudné písně, Guto.“

Mamá už byla taková. Pořád se zlobila. A nejvíc na Jitku, to ji potom vždycky oslovovala Guto. V poslední době vlastně pořád… A co znamená necudná, přemítala už od včerejška Jitka.

Že by veselá?

Určitě. Mamá se přece nelíbí nic veselého.

Jenže –, Jitka si při vzpomínce zase poskočila, z té hloupé vyjížďky stejně sešlo. Najednou se dole ozvaly kroky, chrti zavětřili a rozběhli se ke schodišti. Tam se objevil papá… a potom už mamá křičela na něho.

Ovšem papá se stejně smál. Papá je přece vždycky veselý – tedy necudný.

I matka to povídala… Jednou za dveřmi, komorné Jenovéfě, a přitom nekřičela, spíš plakala.

Proč? Když už nesnáší veselí, měla si vzpomenout, jak je papá hezký… A statečný… A hodný…

Bohužel bývá často pryč, ale králové musejí pořád někam cestovat a bojovat, jak pořád vykládá hofmistryně Petronila. S tou taky nic není – páchne kočičinou, a když nelamentuje, tak se aspoň mračí, docela jako mamá.

Jenom papá je pořád usměvavý. A z cest pokaždé přiveze něco hezkého.

Také včera – když na něj mamá tak křičela –, vzal do náruče bratříčka Václava a smál se:

„Abych nezapomněl, dole je Guillaume a vytahuje ze saní spoustu dárků.“

Jitka si opět poskočila a vrhla zamilovaný pohled dolů na nové střevíčky.

Když včera rozvázala uzel bílého hedvábného šátku a uviděla je, zabušilo jí srdce… V tom okamžiku zavrhla dosud oblíbené červené škorničky a umínila si, že už navždycky bude nosit tyhle, krásně vyšívané zlatou nití, blankytné jako otcovy oči a hezky protažené do dlouhatánských zobáčků. Papá má skoro stejné.

Honem je obouvala. Otec se sklonil, vousy ji polechtal na tváři a zašeptal:

„Ma petite coquette…“

Ano, to ona je! Je parádnice, a taky, znovu si šťastně poskočila, necudná – jako on.

Proto se jí chce skákat a zpívat.

Našpulila rty a nadšená vším, co přinesl martinský večer a ještě přinesou budoucí dny, protože přijel zbožňovaný otec, zkusila zapískat včerejší písničku: pořád jí neodbytně zněla v hlavě.

Ze rtů vyšel protivně šelestivý zvuk. Ach ach, pískat umí jedině Jenovéfin Vondrášek.

Jenomže Jitce se zpívat chtělo. Moc chtělo. Aspoň si podle melodie rovnala kroky.

Rozhlédla se – pořád nikdo nikde.

Zas šťouchla do Markéty a směleji, už polohlasem, začala bzučet koledu, která včera zněla celým městem a obcházel s ní dům po domu i pražský kat.

„Svatý bílý Martine,

neutop se ve víně!

Radši si dej caltičku

a k ní bílou Maryčku…“

KAPITOLA 2
OBŘAD RANNÍHO KLÍPKU

12. listopad 1318, Staroměstský rynek

Sníh na Staroměstském rynku se místy změnil ve špinavou břečku plnou kalných louží a lejn, hliněných střepů a krve – stop po nočních nezbednostech martínků.

A opět začínal všední den.

K Ungeltu spěchali cizí kupci, hospodyně zas k trhu na opačné straně rynku. Od Židovského města kráčel rabín se sivou bradou, za ním hlouček mnichů v kápích. Zdobená nosítka skrývala dámu: paní snad do rána bděla u nemocné dcery, anebo zapomněla na svítání u milence.

Od Vltavy zvolna přicházely dvě ženy. Mířily na Kurný trh, ale zastavily se pod okny domu U Zvonu.

Kdysi se tady setkaly poprvé – i tenkrát královna měla slehnout jako nyní, a celá země očekávala narození následníka. Byl máj, ranní dusno věštilo bouři… a k polednímu se uprostřed hromů a blesků narodila princezna Jitka.

Od té doby utekly skoro čtyři roky.

Kuchařka Ančka s léty ztloustla, zato kovářce Paulině věk ukradl v těle sádlo a v ústech zuby.

Nevšimly si, jak se mění, a stejně tak jim ušlo, jak už si zvykly na obřad ranního klípku, jako by šlo o ranní modlitbu: den co den cestou na trh postály u královského domu a s důkladností, s jakou se drbe o sousedech, probraly život v paláci. Klepy, ozvláštněné puncem vznešenosti, ty dvě dobré duše nejdřív spřátelily, jenomže časem je dovedly až k urputnému soupeření.

„Koukni, ani se ještě nekouří z komínů,“ zahučela kovářka, když přejela pohledem vysokou zachumelenou střechu. „No jo, Martin… Ale královská čeládka si může přispat. Je to jen samej darmošlap.“

„Nekřivdi jim, Paulino. Tam je to přísný. Musej se ohánět, služba je těžká.“

Kuchařka sice tušila, že si kuchyňské popelky sotva protřely oči, ale zdroj jejích klepů byl právě u kuchyňského ohniště, kam si s léty našla cestičku, proto se tamní čeládky musela zastat. A přidala:

„Však včera bylo u králů i jiný pozdvižení než divokej martinskej svátek. Kvečeru zčistajasna dorazil domů pan král.“

„Já vím.“ Kovářka zvedla špičku červeného nosu: bodejť by ona nevěděla! „A hned se dostal do hádky s paní královou a ji to rozčílilo, až myslela, že už pracuje k porodu. Nahonem volali bábu, jenže nic z toho nebylo.“

Kuchařinka se zarazila.

„Jak… nebylo? Já slyšela, že jí praskla voda.“

„Kam na todle chodíš?“

Kuchařka jenom pohodila rameny. Jedna druhé zatím nesvěřila svůj pramen novinek s královským leskem a tvářily se, že je osvítil Duch svatý.

Kovářka přezíravě navázala:

„Tobě se taky dá nakukat všechno, Ančko. Je vidět, žes eště nerodila. Když má ženská břicho jako buben, zdá se jí leccos. Králka se zkrátka zmejlila a – “

„No, ale hádali se strašně,“ přerušila ji kuchařka. Chraň ji Pánbu podrobností porodu, zrovna po včerejšku o tom nechce ani slyšet! Vždyť málem –

Chvíli k ní doléhal kovářčin hlas jako zdálky a viděla jen náruživě kmitající růžové dásně.

„… a co se škádlívá, to se rádo má. Však se zas daj dohromady, až přijde další syn, a to von přijde, králová pije zrovna ten samej lektvar, co předloni pomoh, aby po princeskách přišel kralevic. Mimoto má břicho nízko, to podle báby Pírko taky znamená pacholíka.“

Kuchařce se v černých očkách mihlo poznání: tak tady bereš rozumy!

Kmotra Paulina pochopila, že se prořekla.

„Jo, já si teď Pírko taky zavolám, když rodím,“ pronesla zvysoka, aby vyvážila chybu. „Holka zlatá, vono je to přecejc něco jinýho než vyklopit fakana bez pomoci. A zaplať Pánbu, Pírko není nafoukaná, nepočítá mi víc než králový. Mimoto mýmu sehnala kování královskejch valachů… A ještě něco ti povím: když ženská ví, že na ni sahaj stejný ruce, co se dotejkaly královny a paniček vode dvora, bolest se rozplyne a rodí se jak v nebi.“

Kovářka stočila oči vzhůru, snad k nebeským slastem porodu. Tam však nebylo nic víc než modravý jas. Po včerejší chumelenici se ráno probouzelo bez mraků a v jiskřivém vzduchu štípal mráz.

Kuchařku Ančku už zábly nohy. Přešlápla. Jenomže měla něco v záloze.

Včera v nejtemnějším koutě královské kuchyně, když už všichni opilí spali, se málem nechala Tomkem z konírny připravit o věneček… Málem, naštěstí vtrhla dovnitř královnina komorná a – s láním na líné ochmelky – žádala káď a kotel horké vody. Ančka si myslela, že kvůli porodu – po klekání dorazila do kuchyně zvěst, že na královnu asi přišla těžká hodinka –, ale ukázalo se, že komorná chce připravit koupel pro nečekaného hosta v ženském křídle.

Protože čeleď zmohlo víno a Tomek se rychle vytratil, posloužila komorné Ančka. A paní komorná s ní sama táhla káď, a za pomoc jí dala celý groš. Požehnaný večer!

Ančce zůstala poctivost, Tomek teď bude ještě dychtivější a snad z toho kouká veselka – a kovářka se vztekne!

Ančka, druhá kuchtička paní šenkové, se poprvé v životě cítila významná.

„Ách! To byl večer, viď?“ vzdychla okázale a zašilhala na bezzubá ústa. „A když pomyslím, jakej asi byl pro tu malou hrabinku… Sotva přijede, slyší jenom křik a slůvku nerozumí. Ale zasejc je to dobře. Prej se tam u královny mluvilo až nestydatě, a hrabinka je ještě,“ další mrknutí stranou, „ták mlaďoučká.“

Kovářka si usilovně jezdila jazykem po patře, asi ve snaze sdělení nějak pochopit a spolknout. Marně.

„Co… co to sem motáš? Jaká mlaďoučká… hrabinka?“

„Jejda, tohle nevíš, kovářko? Já myslela, že ty víš všechno. Včera s panem králem přijela i jeho sestra, panna hrabinka Marie.“

„To není pravda,“ hlesla kovářka.

„Proč myslíš?“

„Protože by mi o tom bába Pírko řekla.“

„A vidíš, neřekla. Zato já… já pannu viděla. A tak zblízka, jako teď vidím tebe.“

KAPITOLA 3
HRAČKY

12. listopad 1318, dům U Zvonu

Marie Lucemburská otevřela oči a v první chvíli si nemohla vzpomenout, kde je. Jakmile si to vybavila, měla chuť přetáhnout si přes hlavu kožešinu a raději spát dál, schovat se do ochrany temnoty a snů, protože včerejšek nevěstil nic dobrého.

Řeč, hlasy, gesta, pohledy, dokonce i oděvy – vše se zde zdálo nepřátelské, a také strašně jiné než v pohodlném paláci královny-vdovy, paní Alžběty Rejčky, odkud včera s Jeanem přijeli.

V Praze je vítala síň osvětlená jedinou pochodní, nad ní tmavé schody… Řítilo se po nich klubko dětí a psů a vzápětí si už Marii měřila zamračená královna Eliška v neforemném kožešinovém plášti. Potom se rozkřikla na Jeana – a veselý kavalír Jean měl náhle na tváři zavilý výraz chrliče z chrámu a…

Dveře lehce vrzly, kdosi je opatrně otevřel.

Marie honem semkla víčka.

„Spí,“ ozval se šepot, tichounký jako když zaševelí vítr, „ještě spí.“

„Pojď blíž, Markétko. To nevíš, když jí nevidíš na oči. A aspoň si ji prohlídneme pořádně, ne jako včera.“

„Jé… ta je hezká!“

„Moc hezká. Jako papá…“ Jitka opatrně pohladila pramen světlých vlasů na polštáři. „Naše malá teta.“

„Proč malá?“ Markéta našpulila rty. „Už je velká.“

„Když ještě nemá manžela, tak je vlastně malá… Včera přece řekl papá, že nás všechny tři vdá… a že jsme nevěsty ze stříbrných Čech.“

Marie dětským hláskům nerozuměla, ale zvědavost ji donutila otevřít oči.

Dva košiláčci odskočili od postele, a menší, se stříbrnou obroučkou na plavých vlasech, udělal poklonu.

„Bon jour, ma tante.“

Světlovláska s temnýma očima, tak Jean popisoval mladší dceru. A zmínil se, že mluví francouzsky.

„Bon jour, ma petite nièce. Ty jsi Jííítka?“

Jitka se rozzářila. Lahodilo jí, že hezká teta zná její jméno, ačkoliv se večer viděly jen krátce.

„Oui, je suis Jitka. Anebo Bona, tak mi někdy říká papá. A mamá zase Guta.“

Bez okolků se uvelebila na Mariině posteli, stáhla si košilku přes kolena a spustila:

„A tady je Markéta. Ona vám rozumět nebude, teto, ale já ano. A ještě máme bratra, taky jste ho včera viděla…Ten toho ještě moc nenapovídá… Tahle by mohla, kdyby…“ Jitka natáhla nožku a vyčítavě strčila do Markéty. „Vidíš, teď ani nemůžeš s tetou promluvit. Vidíš –“

Než si Markéta rozmyslela, jestli by sestře neměla věčné postrkování oplatit, Jitka o ni ztratila zájem.

„My se vás jdeme zeptat, teto, jestli se vám u nás líbí, a taky jestli…“

„Tak sem jste utekly, panny.“ V otevřených dveřích stála vytáhlá starší dáma. „A nejste ani oblečené… Proč rušíte hosta? Panna hraběnka je unavená po cestě.“

„Tady jsou unavení všichni, paní Petronilo,“ odbroukla Jitka. „Martin je svalil na dolní schody ke kuchyni. Vidělas, jak tam chrupou?“

Sklouzla z postele a s pohledem na starou dvorní dámu přidala francouzsky:

„Naše vychovatelka. Je jako smrt, taky bere všechno. Měly jsme vás vzbudit dřív, teto. Víc bychom se užily.“

Marie vyprskla – a Jitka s ní, i když nevěděla, čemu se teta směje.

Poslala jí vzdušný polibek a tanečními kroky odhopkala. Dveře zaklaply.

Marie odhodila kožešiny a došla k oknu se zelenavými skly, usazenými v olověných šestibokých rámečcích. Když okno otevřela, spatřila v oblouku nad sebou kamennou krajku kružby; jako slzy z ní visely droboučké rampouchy.

Pod oknem stály dvě ženy. Dívaly se vzhůru, hlavy sestrčené dohromady.

Marie se na ně usmála.

Trhly sebou, ale neuklonily se, boubelatá jen něco špitla hubené, ta kývla a spěšně zamířily k trhu na opačné straně náměstí.

Hraběnka Lucemburská se usmívala dál.

Jakže to řekl Jean?

„Nečekej skvostné sídlo, nějaký pyšný hrad… Bydlíme přímo uprostřed města v obyčejném měšťanském domě, pro krále je to jenom dětská hračka. Místo nádvoří máme náměstí a z okna dohlédneš na trh, kde se perou trhovci… Každou chvíli nám někdo civí do oken. V Čechách poddaní vidí králi až do žaludku.“

Dům hračka.

A lidé na náměstí… loutky? napadlo Marii. Myšlenky jí odbočily k darům, které královna-vdova Alžběta Rejčka poslala trojlístku královských dětí…

***

Krásné bledé paní se po zádech vlnily stříbřité copy, protože si doma nezavinovala hlavu rouškou. Stála nad truhlou, v levé ruce držela kostěnou jehlu se zlatým ouškem a prohlížela si řadu loutek, ležících na víku.

Král v přiléhavých nohavicích. Královna s černými vlasy z koňských žíní. Tři děti. Dvořan. Rytíř v brnění. Selka a sedlák. Žebrák a kněz. Čarodějnice a čert. A Smrtka.

„A že mám šikovného řezbáře,“ promluvila zamyšleně. „Vyzdobil můj chrám svatého Ducha, a já si řekla, že chlapíka neubyde, když jednou místo Matky Boží vyřeže loutky. Povedly se mu, a mně myslím taky. Zlatníkovi jsem nechala udělat brnění pro rytíře – piplavá práce, a já ošatila zbytek.“

Útlé bílé hbité ruce zamávaly nad loutkami, jako když čarují, a Alžběta dodala:.

„Chybí už jenom pláštík pro krále. S tím počkám, až přijede váš bratr, Marie. Chtěla bych ušít věrnou kopii jeho oblíbeného pláště.“

„Rád nosí blankytný ze sametu, zdobený výšivkou z říčních perliček.“

Marie až nyní pochopila, že loutky, kterým Alžběta Rejčka už týdny šila šaty, jsou dárek pro Jeanovy děti, a že král, královna, dvě dívčinky a pachole představují královskou rodinu. Líbilo se jí tak pozorné gesto, a hloubala, proč se o tom stříbrovlasá paní nezmínila dřív.

„Výborně! Však už to nějak dáme dohromady. Trudo, kde vězíš? Pojď sem!“

Jedna bílá ručka přivolala gestem francouzskou komornou, druhá zapíchla jehlu do černovlasé královny, jako by to byl jehelníček. Pak si Alžběta začala šuškat s komornou Gertrudou o sametu…

O týden později přijel Jean a s ním se v Hradci objevil ještě jeden host: správce královských majetků pan podkomoří Jindřich z Lipé.

Vysoký sebejistý muž s dunivým hlasem, úzkou tváří plnou drobných vrásek, tmavými vousy a lví hřívou světlých vlasů vzbuzoval v Marii zpočátku hrůzu, ale když viděla, jak oddaně sleduje kroky stříbrovlasé paní, jak ji stále objímá pohledem, pochopila, že lev může být také beránek.

S příjezdem pánů a jejich družin se dny v paláci královny-vdovy změnily v řadu slavností. Teprve večer před odjezdem do Prahy byl klidný; Marie hrála na loutnu, pánové seděli u vína, Alžběta balila do hedvábných šátků loutky a ukládala je do velkého koše. Když koš naplnila, pohlédla na Marii.

„Hraběnko, před královnou prosím ani slůvko o tom, kdo ty loutky přichystal.“

Marii udiveně vylétlo obočí.

„Asi už musím s pravdou ven.“ Alžběta poočku pohlédla stranou na muže u krbu. „Totiž… královna Eliška, moje nevlastní dcera, mě nemá zrovna v lásce.“

Marie položila loutnu. Vysvětlení ji zaskočilo. A ještě víc žasla, že Jean pobaveně přidal:

„Klidně to řekni naplno, paní. Ona tě nenávidí. Tys to Marii ještě nesvěřila?“

„Aby si panna hraběnka myslela, že jsem klepna? To přece nejsem. Mimoto, Milosti, já se Eliščinou neláskou vůbec nezabývám.“

Rejčka zaklapla víko koše.

„A vlastně Elišku chápu,“ dodala zvolna, tónem matrony, shovívavě vážící minulost. „Když jsem si brala jejího otce, bylo jí sotva dvanáct. V těch letech přece dcery žárlí na otce nejvíc – a která dívka vítá macechu? A pak,“ přidala dost ochotně na někoho, kdo se něčím nezabývá, „pak jsem Elišku rozzlobila znovu, když mě požádal o ruku Rudolf Habsburk. Jistě si myslela, že nevěstou měla být ona.“

„Kéž by,“ zahučel Jean.

Alžběta Rejčka se čeřivě zasmála, jako když potůček skočí přes kameny.

„To bys změnil dějiny, Milosti… Mimochodem,“ opět se obrátila k Marii, „to královna mi kdysi, v dívčí zlobě, začala místo Richenza říkat Rejčka… Ale Bože, vy přece nerozumíte, co to znamená, a já nevím, jak bych…“

Protože nenašla francouzské slovo, nahradila je gestem. Natáhla spojené prsty a naznačila pohyb dolů, jako když do země vniká rýč.

„Rýt,“ napověděl Jean francouzsky.

„Ano.“

Alžběta povzdychla, ale hned blahovolně mávla rukou a lehkými krůčky přešla k truhle.

„Abych nezapomněla, ještě tu něco mám –“ Zvedla víko a vytáhla koníka vyřezaného ze slonoviny. „Hračku pro následníka. Hraběnko, vy dáte princeznám loutky, a pan Jan synkovi grošáka z Orientu.“

Ze slonovinového těla posázeného drobnými drahokamy vyšlehl roj barevných jisker. Koník se vzpínal směle jako válečný oř, ale málo platné, zadní nohy pevně vězely v destičce opatřené kolečky.

„Kouzelný kousek, paní. Dokonalý.“ Jean však na koně sotva mrkl, protože visel na stříbrovlásce stejně obdivným pohledem jako pan z Lipé. „Za tvou pozornost se ti odvděčím.“

Rejčka se uklonila, copy se jí svezly na ňadra.

„Dokonalý, tak jako všechny dárky,“ vydechla Marie a hlavou jí blesklo, že hradecká paní má dokonalé úplně všechno – od jehel až po palác. „Snad bychom se přece jenom měli zmínit, od koho jsou.“

„Ne!“ Alžběta si rozčileně přehodila copy na záda, přitom jí cuklo ve tváři. „Opravdu není vhodné mě dceři připomínat.“ Stočila oči k milenci.

„Dvůr jejich vztahu říká válka dvou královen,“ zaduněl bas pana z Lipé.

„Dost výmluvné, nemyslíte?“ Zurčivý potůček Alžbětina hlasu tentokrát pokryl led.

Marii probral z myšlenek klapot kopyt. Na náměstí vjel grošák, na něm seděl vyšňořený jezdec. Následoval ho houf rozjařených společníků.

Vlající bleděmodrý pláštík… Vždyť je to Jean! Marie natáhla krk. On tedy nebyl v noci v paláci?

„Kví… kví…!“ Od trhu s kvičením vyrazil strakatý vepř. Veselí pánové ho přivítali výkřiky:

„Hon! Za ním! Hon! Hon!“

Pašík zběsile kličkoval ve sněhu, a jak mu ujížděly nohy, zdálo se, že opile tancuje.

V tom okamžiku zalily náměstí bledé paprsky zimního slunce. Jeden se zachytil v slzách rampouchů, až Marii zajiskřilo před očima.

Zamrkala a unikl jí trylek smíchu.

Pochmurné myšlenky byly rázem ty tam. Než zavřela okno, navzdory chladu ji zalil hřejivý pocit úlevy. Asi se jí tu přece bude líbit!

Snad za to mohlo prasátko tančící před palácem-hračkou, anebo modravě stříbrné nebe rozprostřené nad Prahou, nebe podobné Jeanovu plášti…

KAPITOLA 4
UKOLÉBAVKA PRO PRINCE

21. listopad 1318, dům UZvonu

„Koník klusá do stáje,

paparapapam…

Za ním dlouhá cesta je,

paparapapam…

Ateď oves přežvykuje,

ihahahá prozpěvuje,

šťastný, že už domů přijel,

šťastný, že kus světa viděl,“

francouzsky zpíval útlý mladík snakadeřenými vlasy, usazený na prvním stupni schodů do patra; když zmlkl, nepřestal se probírat ve strunách loutny.

Ve velkém krbu dolní síně praskal oheň adrnkavé tóny jako by ho napodobovaly…

Ukrbu seděly hofmistryně achůvy Háta sVojtěškou. Markétka sJitkou aMarií si na podlaze rozložily loutky ahrály si na slavnost ahosty– krmily loutky zmísy scukrovinkami, co dětem napekl králův kuchmistr Jacques. Mezi hosty amísou kroužil skoníkem princ Václav.

Dveřmi ze dvora vešel král. Zastavil se za sloupem, na tváři výraz člověka, který se dívá do ráje.

Václav teď najel skoníkem knohám kadeřavého zpěváka, dotkl se dlouhé špice jeho střevíce ařekl:

„Dál, Gio.“

Janův osobní sekretář Guillaume de Machaut se vsedě uklonil:

„Jak si přejete, můj princi.

Pověděl to hošíčkovi,

teď si vedle něho hoví…

Auž spinká hošíček,

jako jeho koníček,

ihahahahá…“

Guillaume pohodil hřívou samý prstýnek azase pokračoval vbrnkání. Václav ksobě přitiskl koníka, odbatolil se opodál aupřel oči do prázdna.

Můj prvorozený… Není on trochu nekňuba, napadlo krále podrážděně. Kam se dívá? Sice cvalík, ale proč si zaleze do kouta aciví do zdi? Komorná Geneviève říká, že princ vidí anděly. Bůhvíjak na to přišla! Aproč se klučík spokojí skoněm na kolečkách, místo aby si sedl na opravdového? Já vjeho letech už dávno –

Jan si sice nemohl vzpomenout, kdy se poprvé octl na koňském hřbetě, ale věřil, že se vsedle snad narodil.

Václav se najednou probral zdumání aprstíkem ukázal naJitku.

„Ty.“

Jitka odhodila loutku královny do mísy cukroví, postavila se nad bratříčka aspustila česky:

„Koník klusá do stáje,

paparapapam…

Za ním dlouhá cesta je,

paparapapam…“

Teď zase ona ukázala na bratra. Václavovi svitlo vočích azačal jí blaženě přizvukovat. Slova lapal nejistě, ale hlas měl čistý ajasný jako kostelní zpěváček.

„Pověděl to hošíčkovi,

teď si vedle něho hoví.

Auž spinká hošíček,

jako jeho koníček,

ihahahahá…“

Akrál zase nevěděl, jestli se mu to zamlouvá nebo ne. Zpívání, jasný hlasek– to všechno se hodí tak pro Guillaumea nebo pro kněze.

Rozesmátá Jitka si konečně všimla, kdo stojí za sloupem udveří ze dvora. Rozběhla se, blankytné škorničky se jenom míhaly. „Papá, kde jste byl hned ráno?“

„Vkostele.“

Jitka vtiskla nos do cípu modrého pláštíku.

„Voníte stájí. Zkostela byste voněl jinak. Kadidlem jako mamá.“

„Jsi chytrá. To ty jsi přeložila Guillaumeovu písničku?“

„Ano.“ Jitka blaženě ukázala zoubky. „Avy jste taky chytrý, když jste to poznal.“

Jan se obrátil ksekretáři. „Díky, Guillaume.“

„Nová ukolébavka pro Jeho Výsost, Sire.“ Guillaume uhodil do strun. „Bohužel princově chůvě,“ mladík se ušklíbl, „jsem nějak nepadl do noty, tak si ukolébavku zpíváme ve dne avšichni.“

Jitku rozmluva nezajímala. Je přece jasné, že zpívali. Ji zajímal otec; pověsila se mu na ruku.

„Kam jdete, papá?“

„Kmatce, co voní kadidlem. Doprovodíš mě?“

Jitčin dychtivý úsměv zhasl.

„No nic, ma petite coquette… Hraj si.“

Hm!