Copyright © Edvard Valenta, Josefina Golombková – dědicové c/o Dilia, 1965

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Edvard Valenta,

Josefina Golombková – dědicové c/o Dilia, 1965

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-646-7

O autorovi

Jednoho podjarního dne roku 1929 otvíral mladý redaktorský chasník v brněnské redakci Lidových novin redakční poštu – činnost často úmorná a nezajímavá pro toho, kdo to dělá denně. Tenkrát však byl v haldě běžných zajímavostí a hlavně nezajímavostí docela nezvyklý dopis, šest aršíků popsaných tužkou, písemné svědectví ruky zřejmě klopotné a jistě se psaním zabývající velmi zřídka; to se hned pozná.

Dopis zněl takto:

Jan Welzl polární cestovatel oznamuje: Pro moje cestovaňi co jsem já na dalekém severu konal, prišel jsem na všelijake ostrovy, kde jsem tam všelijake jeskině po vymřelích Eskimaku našel. Ty jeskyně jsou sta a sta roku opuštěné a v jse najdou náramne, a všelijake památňi věci, do jedne jeskině jsem přišel kde byli všelijaké různe věci. Na zemi leželi kosti těch mrtvol, které už skorem schnile bili. Moh jsem ale poznat že to bili Eskimaci, který v tech jeskiňi žili. Nemoh jsem se ale tam dlouho držet poněvač ten zduch náramňe zapáchal. Šel jsem na ven a vylomil jsem tu díru tak široko až jsem tam dost zduchu dostal. Mezy tym časem jsem šel a hledal jsem po druhých jeskiňách, a našel jsem ještě štyri. Ty diri byli tak ouzke, že jsem se tam mohl sotva dostat. Vylomil jsem jich zasej tak dalece, abych dostal čerstvého zduchu tam. Potem jsem šel zas spatky k tej starej jeskyně a počal jsem hledat. V tej jeskyně bylo všelijaké harabuzi, kde jsem mněl velkou praci to ostraňit. Když jsem to ostraňil, tak jsem teprve přicházel na všelijaké věci, co oni mněli. Našel jsem všelijaké ručňy harpuni, bodlaki, šípi, kuchyňské nádobí z kamenu a slonových kosťi. Malá Bedna, která byla vypracovaná z Velrybské kosťe, našel jsem vňí všelijaké lékařské Instrumenti, které byli krásňe zkosti vypracované. Vedleva byla druha bedna vktere byli všelijaké jehli, nužky, nuž, niti ze kůže řezané, i tak i náprstky. Poznamenal jsem si to místo a odešel jsem do druhých dír, a patral jsem tam co bych tam mohl najit. Byl jsem tam pro plných tří dni nežli jsem to skoumaňí končil.

Podobně to šlo dál. Podpis chyběl, ale taky nač by tu byl, když se přece jménem odesilatelovým dopis začíná. Razítko na obálce prozrazovalo, že pisatel, Jan Welzl, bydlí v Zábřehu.

Jan Welzl – hlavně dnešní mladé generaci neříká to jméno už skoro nic, i když se vyskytuje v seznamu českých spisovatelů. Ale před čtvrt stoletím bylo u nás velmi dobře známé, a i před pětatřiceti lety, toho dne, kdy dopis do redakce přišel, věděl novinář, o koho jde. Muž toho jména byl totiž v písemném spojení s redakcí Lidových novin už před čtyřmi lety; a jestliže ten, kdo vydal knihu, je spisovatelem, pak byl ten člověk opravdu českým spisovatelem, i když se ho jeho pravopis, hrozná čeština i stavba vět snažily usvědčit z pravého opaku.

Jan Welzl, tehdy zrovna šedesátník, se stal spisovatelem takto:

V létě roku 1924 ztroskotala na tichomořském pobřeží Spojených států severně od města Seattlu šalupa Sedm sester, vržená v bouři na pobřeží. Posádka, pokud neutonula nebo nesložila kosti na skaliskách, se vydrápala na břeh zároveň se spolumajitelem plavidla Janem Welzlem, který uvedl při vyšetřování tohoto neštěstí, že vezl z Nové Sibiře, ostrova v Severním ledovém moři, kožišinné úlovky, své i svých přátel, do San Franciska, aby je tam vyměnil za živobytí, s kterým se měl opět vrátit na Novou Sibiř. Tvrdil americkým úřadům, že žije na tomto ostrově už třicet let, dokonce v jeskyni, kterou si tam ještě v minulém století vystřílel do skály a kde má taky skladiště, zámečnickou dílnu a smečku polárních psů. Vyšetřující orgány se však zajímaly především o to, kam ten ztroskotanec přísluší a kam ho mají tedy postrkem poslat, protože doklady neměl a z hlediska amerických zákonů tu šlo o spoustu všelijakých přestupků proti nařízením o námořní plavbě – něco jako když řidič nemající ani průkaz ba ani legitimaci někoho při neopatrné jízdě poraní nebo dokonce usmrtí. K tomu všemu tu nikdo nevěděl o Nové Sibiři nic než to, že je to neobydlený ledový ostrov, dokonce část Sovětského svazu – to neznělo dobře. Posuzován těmito hledisky byl Jan Welzl na půdě Spojených států naprosto nežádoucím cizincem. Marně vysvětloval, že má spolu s několika přáteli, bílými i Eskymáky, obchod a povoznictví, že je nejenom lovcem, ale taky polárním listonošem, zásobovatelem odlehlých zlatokopeckých nebo loveckých samot na Aljašce a v nejsevernější Kanadě, ba i na ostrovech v Ledovém moři – dokonce dodával hrdě, že je na Novosibirských ostrovech náčelníkem a nejvyšším soudcem. Stačí podat zprávu do Nome, aljašského přístavu u Behringovy úžiny; tam ho znají v každé bance a v každém obchodě a snadno by tam získal úvěr, peníze, za které by se dostal zpět na vysoký sever.

Takovým pohádkám nechtěli rozumět; tohoto podezřelého člověka se musí Spojené státy stůj co stůj zbavit. Když řekl, že se narodil v roce 1868 v Zábřehu na Moravě, v Rakousko-Uhersku, že je tedy příslušenstvím vlastně Rakušan, poučili nevědomce, že zaspal mnoho let, že ten stát i s císařem pánem je už ten tam a že trosečník je československým státním příslušníkem. Ačkoliv Jan Welzl neměl o nějakém Československu potuchy, byl jako příslušník té země přes rozhořčené i zoufalé protesty poslán do New Yorku na Ellis Island, karantény pro nepohodlné cizince, a odtud nejbližší lodí do Hamburku na tamní československý konzulát; tam ať už si s ním poradí dál.

Bělovlasý muž, kterému soudě podle objemu jeho břicha na vysokém severu dobře sloužilo, se tedy ocitl s prázdnými kapsami v Hamburku, tak daleko od svého ledového domova a od svých přátel, že jakékoliv spojení s nimi bylo, to věděl, docela nemožné. Náčelník a nejvyšší soudce Novosibirských ostrovů se proto rozhodl začít znovu od piky a na dalekou cestu zpátky si vydělat holýma rukama.

Před prahem šedesátky, natož s velkým břichem, se vydělávalo tehdy nádeničinou těžce a pomalu. Tahal bedny a pytle, nosil kufry, pomáhal při nakládání zboží, pod přístavními jeřáby, uklízel skladiště, zametal, čistil dvory, dřel se od rána do noci, škudlil na všem, obracel v dlani každý peníz, člověk, který ještě před několika měsíci počítal v tisícovkách dolarů. Bydlil v nuzné kuchyňce stejně nuzného hokynáře nedaleko přístavu, v kumbále, kde neměl ani elektriku a kde se nejenom nevařilo, ale ani netopilo. Ale na nepohodlí a na zimu byl zvyklý. Třicet let života nad polárním kruhem nikoho na světě nezchoulostiví.

Přes nejúzkostlivější šetření poznal však brzy, že potrvá léta, než si nádenickou prací vydělá tolik, aby se mohl vrátit na Aljašku, nebo, nebude-li smět na území Spojených států, tedy aspoň do kanadského Dawsonu, těsně na aljašské hranici, kde už snadno sežene úvěr a dosáhne spojení se svými přáteli, kteří jistě ani netuší, co se přihodilo, a kteří by se snad mohli domnívat, že s jejich úlovky práskl do bot, on, jejich náčelník a nejvyšší soudce, a že teď někde klidně na stará kolena žije z jejich dřiny – to pomyšlení ho hnětlo ze všeho nejvíc.

Naráz změnila jeho osud velmi šťastná nešťastná náhoda. Šel jednoho večera, udřený a zamyšlený, od přístavu domů, a jak tak jde, najednou ho v opuštěné ulici srazilo auto. Sbíral se se země potlučený jenom trochu, ale potrhaný a zválený hodně; z jeho obleku, jediného, zbyly cáry. Majitel auta, který vypeskoval svého šoféra, byl však zřejmě polekán nehodou víc než sám Welzl; využil osamělosti ulice a naprostého nedostatku svědků a vypořádal se s ním na místě. Welzl odcházel odtud sice v hadrech, ale s pěti stomarkovými bankovkami jako náhradou a zároveň odměnou za mlčení.

Pět set marek, ještě nedávno pro něho pakatel, ale dnes bohatství. Welzl se rozhodl, že si především několik dní odpočine. Jednak byl opravdu potlučen a jednak si právě teď, za těchto okolností, uvědomil, jak je unavený. Koupil si hned šaty a nově oblečen zašel do blízké námořnické hospůdky na kus řeči, na kus zábavy, kterou si tak dlouho a tak důsledně odpíral; na kus života, rozptýlení. Bylo tu plno kouře, plno námořníků a dobrodruhů, plno rámusu, ale bylo zde útulno. Seděl tady v koutku i zítra a pozítří a naslouchal chvástavému naparování námořníků, kteří tu dávali k lepšímu své příběhy ze všech konců světa. Nakonec si všimli osamělého šedivého tlouštíka, dali mu připít, a že jako aby se teď pochlubil zase on, má-li čím.

Welzl se ostýchal. Zdálo se mu, že proti pestrým příběhům z pralesů v samém srdci Afriky nebo Brazílie je jeho ledový svět chudičký, bez barev, bez vůně, a že vedle lechtivých dobrodružství z tichomořských ostrovů hříšné lásky je zlatý sever opravdu už víc než holá pustina – a námořníci si přece potrpí hlavně na krásné povídačky kolem krásných žen.

Konečně spustil, nesměle a skromně. Ale sotvaže začal, sotvaže se vrátil vzpomínkami do svého polárního domova, ožil ten pustý bílý svět jasně před jeho očima a za chvilku viděl, že ožívá i před tvářemi všech posluchačů; že je obklopen lidmi naslouchajícími ve strnulém, žasnoucím mlčení, které bylo přerušeno jenom tehdy, když sám se odmlčel, a byl hned vybízen, aby honem vypravoval dál. I osazenstvo vzdálenějších stolků si přisedlo, karty přestaly pleskat o polité stolní desky a barman zamkl orchestrion. Otrlí, světem i životem otřískaní světoběžníci a dobrodruzi naslouchali vyprávění o cestách krve, hrůzy, utrpení, smrti i vítězství ve strašlivých ledových pustinách, kde smrt se na tebe dívá odevšad, kde nasadíš život za přítele, ale kde zase nesmíš ani mrknout, ani vzlyknout, zahyne-li dobrý druh zrovna před tvýma očima, nesmíš mu pomoci, protože nemůžeš, nechceš-li zahynout sám a zahubit i ostatní přátele, protože tady je především čas tvým pánem, každá hodina, ba každá vteřina, která ti určuje chvilku, kdy musíš být zpátky ve svém doupěti vystříleném ve skále, nemá-li tě zaskočit polární noc, ve které se svět, ponořený na půl roku do tmy, otřásá ve svých pantech nápory polárního orkánu. Před vyvalenýma očima námořníků se počaly nad sklenicemi rumu a jiného laciného pití rozvíjet příběhy nejúžasnější, jimž by nikdo nevěřil, kdyby nebyly vyprávěny tak barvitě a s takovými podrobnostmi, že celý ten prazvláštní ledový svět, líčený Janem Welzlem, vystupoval z tabákového čmoudu naplňujícího hospůdku v přesných, zřetelných obrysech. A pak se zase počal celý lokál otřásat smíchem, když ze světoběžníkových úst splývala podivná krákoranina, o které tvrdil, že je to ochutština, jedno z eskymáckých nářečí, jichž zná vypravěč bezmála deset.

NÁMOŘNÍK JAN WELZL

VYSTAVUJE

v Hamburku, Johanneswahl Nr. l