Copyright © Hana Whitton, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2016

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN (ePub) 978-80-7543-160-8

ISBN (mobi) 978-80-7543-161-5

I.

„Na podobné posluhování by sis měl sehnat kuchtičky nebo služky, otče! Možná i komorné, ale…To není… práce vhodná pro královské dcery!“ Judita Přemyslovna se zlostně otočila, až jí plavé vlasy zavlály kolem hlavy jako lesklý závoj, a užuž chtěla zamířit ke dveřím, ale mladší sestra Anežka ji zadržela.

„Nevím, co je na tom tak špatného pomáhat při hostině, a štědrovečerní k tomu,“ namítla tiše. „Mně se ten tatínkův nápad docela líbí.“

„Ty aby ses ho nezastávala!“ odsekla jí rovněž tlumeným hlasem Judita. Otce, českého krále Přemysla Otakara I., si nechtěla pohněvat nejen proto, že to byl vladař a měl velkou moc. Milovala ho a trápilo ji, když se na ni rozhněval. Sama nechápala, proč se proti jeho nevinnému přání, aby královské dcery pomáhaly s obsluhou u štědrovečerní tabule a šly tak všem příkladem coby pravé ctnostné křesťanky, tak vášnivě vzbouřila. Potíž teď spočívala v tom, že nevěděla, jak vzít svá slova zpět a jak ustoupit, aby neztratila tvář.

„Nakonec bude ještě chtít, abychom těm jeho vzácným hostům omývaly nohy,“ sykla směrem k Anežce. Sestra sice mohla být mladší, ale Judita musela připustit, že měla překvapivě dospělé názory. Judita mívala někdy pocit, když se jí zahleděla do půvabné a vždy vyrovnané tváře, že ví přesně, co od života chce, a že toho také dosáhne. Judita snila o lásce a o krásném rytíři, který si pro ni jednou přijede jistě na bílém koni. Anežka však pokaždé poslouchala sestřiny romantické představy jen na půl ucha, ponořená do četby nějakého tlustého svazku, nepochybně vypůjčeného ze skriptoria premonstrátek z doksanského kláštera. Před několika léty ji tam poslali spolu se sestrou Annou na vychování a ona se tam ráda vracela.

Ach co, Anežka je ještě dítě, pohodila Judita při podobných úvahách hustou hřívou vlasů, jež měly barvu starého zlata a ve slunečních paprscích zářily měděným třpytem. Až dospěje do věku, kdy se každá urozená panna zasnoubí, pak bude mluvit jinak.

Jenže i Judita v hloubi duše věděla, jakkoliv si to nechtěla připustit, že by bylo možná lepší trávit dny zabořená v knihách než snít o nějakém hezkém rytíři. Bylo jí jasné, že si o tom hezkém rytíři na bílém koni může nechat leda zdát, protože ji – stejně jako Anežku – otec provdá tak, aby to bylo diplomaticky výhodné. A také aby to přineslo dosud mladému českému království politické jistoty. Takže si pro ni namísto toho vysněného nápadníka patrně přijede nějaký obstarožní bohatý a vlivný příslušník předního evropského rodu. Na Pražském hradě se určitě objeví v kočáře, protože do sedla by se už nevyhoupl. A stejný osud čeká i Anežku.

Ano, možná je lepší číst příběhy sepsané v knihách než je prožívat, protože se člověku alespoň nemůže nic stát a nedožije se zklamání a rozčarování.

„Ostatně proč ne?“ obrátila se k ní Anežka a hlas tentokrát příliš netlumila. „V Bibli přece stojí, že i sám Ježíš Kristus umýval nohy svým učedníkům!“ namítla vážně.

„Ty máš na všechno odpověď, Anežko!“ opáčila Judita, ale odporovat se jí neodvážila.

„Ano, Judito, tvoje sestra, byť mladší, má skutečně na všechno odpověď, a správnou k tomu,“ ozval se Přemysl Otakar. „Jak už jsem řekl, na štědrovečerní hostině budeš spolu s ní vypomáhat při obsluze našich vzácných hostí. Chci tím ukázat, že jsem neztratil pokoru a že jsem nezpychl, třebaže jsem se z knížete stal českým králem.“

Konstancie, manželka Přemysla Otakara a Juditina a Anežčina matka, položila manželovi nenápadně drobnou dlaň na paži. Nechtěla, aby se nechal zbytečně unést hněvem. Ne nyní, o adventu.

Přemysl Otakar po ní střelil kosým pohledem, ale musel se v duchu usmát. Jeho mladá a okouzlující choť uspěla pokaždé podobným nevtíravým gestem tam, kde ztroskotalo úsilí nejednoho zkušeného diplomatického poselstva. Mnozí se domnívali, že opustil svou první manželku Adlétu Míšeňskou proto, že mu sňatek s Konstancií, dcerou uherského krále Bély III., přinesl řadu politických výhod. Jistě, spojení s královským rodem Arpádovců, z něhož Konstancie pocházela, bylo výhodné a posílilo jeho královské ambice, ale proto si ji nebral.

Vedle Adléty se život proměnil v pouhý zvyk, v nudný stereotyp. A on chtěl žít naplno. Toužil znovu poznat lásku, toužil okusit vášeň. Prahl po tom prožít to vše znovu. Přál si opět vychutnat ten opojný pocit, vědomí, že na něj doma nedočkavě čeká krásná toužící žena, když se vrací z boje či z náročné diplomatické mise.

Ctil Adlétu, neboť to byla matka jeho dětí, ale nemiloval ji už. Odcizili se léty prožitými odděleně, ve vyhnanství, odkázáni na milosrdenství příbuzných.

Tak to bylo, chtěl prostě začít znovu, a proto požádal o rozluku toho čistě formálního manželství s Adlétou, které spojovaly pouze dospívající děti. A přesto to lehké nebylo. Adléta použila veškerého vlivu, který měla, aby mu v odchodu zabránila. A ten vliv nebyl zanedbatelný, stejně jako moc Wettinů, z jejichž rodu pocházela. V jednu chvíli se jí to málem podařilo. Na to však nyní myslet nehodlal.

Podíval se znovu na Konstancii a potom už jen mlčky pokynul dcerám, že mohou odejít.

„Jen ty mne dokážeš pokaždé odzbrojit,“ usmál se na Konstancii, když se za Juditou a Anežkou zavřely dveře, a vzal ji za ruku. Políbil ji do dlaně a pak si ji přitiskl na tvář, jako by zatoužil po pohlazení.

„Ach, neměl bys na ně být tak přísný, můj drahý! Strohých příkazů si jednou užijí od manželů jistě víc než dost!“ zasmála se Konstancie.

Přemysl Otakar se sice k jejímu smíchu připojil, ovšem jen krátce a po chvíli dodal: „Na vdavky budou muset obě pomýšlet opravdu záhy. Nebo to spíš já se budu muset starat. Je to velká zodpovědnost, vybrat jim ty pravé ženichy – někoho, kdo by je ctil a snad i miloval, a přitom znamenal pro České království mocenský i politický přínos. Zlatou bulou sicilskou jsem sice zajistil královský titul nejen sobě, ale také svému synovi a nástupci, to nicméně neznamená, že mám vyhráno. Byl bych bláhový něco podobného se byť domnívat! Výhodným manželským svazkem Judity a Anežky s nějakým vlivným manželem se může, ne – musí postavení Přemyslovců ještě víc upevnit.“

Konstancie, která byla o jeho předběžné volbě zpravena, měla užuž na jazyku otázku, zda dospěl v tomto ohledu k nějakému zásadnímu rozhodnutí. Pak si to však rozmyslela. Bylo tu něco důležitějšího, nač bylo třeba se zeptat. A to, který z Otakarových synů se stane jeho následníkem na českém trůně.

Bude jím Václav, nebo Vratislav?

Jistě jejich Václav.

Ovšem… potíž byla v tom, že Přemysl Otakar měl ještě jednoho prvorozeného syna, Vratislava, z prvního manželství s Adlétou. A tenhle syn se začal čím dál hlasitěji dožadovat nástupnického práva. Jeho matka ho v tomto nároku samozřejmě vehementně podporovala, stejně jako celý jejich rodinný klan Wettinů.

Ještě před několika léty, v počátcích manželství s Otakarem, by se jí podobné obavy o nástupnictví svého prvorozeného nezmocnily. Jenže zažila něco, co ji přesvědčilo, že ani její mládí, krása či vznešený královský původ, ba ani Otakarova láska jí nemusí zajistit titul české královny a místo na pražském královském dvoře.

Adléta si totiž jednou, po létech odloučení, vynutila návrat po bok Přemysla Otakara. Pomohla jí v tom svým politickým vlivem jistě dcera Markéta, nyní dánská královna Dagmar. Konstancie na ty trpké chvíle nikdy nezapomene.

„Bude to jen na přechodnou dobu, to mi věř, Konstancie,“ ujišťoval ji tehdy zdrcený Otakar. „Pochop mě, prosím tě! Kdo jiný by mi mohl porozumět, když ne ty? Adléta prostě jen využila Markétina vlivného postavení – a nechci-li přijít o všechno, co jsem doposud tak pracně vydobyl, musím dovolit, aby se vrátila na Pražský hrad.“

„Budete spolu zase žít… jako manželé?“ odvážila se tenkrát zeptat, slzy na krajíčku. Byla v požehnaném stavu a dítě se mělo přihlásit na svět každým dnem.

„Ach, moje nejdražší Konstancie! Jak se vůbec můžeš takhle ptát?“ A její královský choť ji tehdy něžně polaskal po hebké tváři. „Nemiluju ji přece. Už dávno ne. Víš dobře, že jsem pouze tvůj. Jen tobě patří moje srdce.“

Odstěhoval ji pak do přepychového paláce dole ve městě. Zanedlouho se narodil princ Václav, Adléta odjela a vše se zase vrátilo do starých kolejí a bylo, jak mělo být.

Jenže Konstancie se z té neblahé události poučila, a hlavně… nezapomněla. Pochopila, že nic není jednou provždy dané a vše se může obratem změnit.

Pohlédla nyní na Otakara a nedokázala skrýt napětí. Co když dá nakonec přednost Adlétinu Vratislavovi? Co když jeho bývalá manželka použila zase nějaký politický úskok, aby získala trůn pro svého syna?

„A kterého ze svých synů určíš za svého nástupce, můj pane?“ nevydržela to nakonec a otázala se ho zpříma.

„Jak se můžeš vůbec takhle ptát?“ obrátil se k ní překvapeně Otakar, jako kdysi před léty, když se ho zeptala na podstatu jeho soužití s Adlétou. „Našeho Václava přece!“

Konstancie v tu chvíli odhodila veškerou vážnou důstojnost, kterou jí předpisovala dvorská etiketa, naklonila se k Přemyslu Otakarovi a vtiskla mu na rty žhavý polibek.

Judita se zastavila uprostřed chodby a počkala na Anežku. Z komnaty, kde se odehrál ten ponižující rozhovor, téměř vyběhla a nechala mladší sestru daleko za sebou. Hněv však zvolna opadal. Otec má pravdu, pomyslela si pokorně. Neměla bych se vyvyšovat nad ostatní jen proto, že jsem královská dcera. Pýcha předchází pád, tak se to přece říká.

To už ostatně jednou zažila, i když vzpomínky na tu dobu jsou matné jako vzdálené obrysy hor v mlze. Kdysi před léty, jež se Juditě nyní zdály dávnou minulostí, i když to zase tak dávno nebylo, se musely s matkou odstěhovat z Pražského hradu.

Jedna z komorných jí tehdy uštěpačně, s jistou dávkou uspokojení prozradila: „Tvůj královský tatínek bude mít teď jinou královnu, Judito! Tu, která na královský trůn po právu patří, protože se s ní oženil jako s první. Dřív, než jí jeho lásku odloudila uherská krasavice Konstancie!“

Jméno té služebné osoby, která záměrně vynechala oslovení „princezno“ před jejím jménem a o matce se vyjádřila jako o uherské krasavici, už dávno zapomněla a pátrat po něm ostatně ani nechtěla.

Po nějaké době se na Hrad zase všichni vrátili a nikdo se k té ostudné epizodě nadále nevracel. Avšak v Juditě zůstal ten trpký pocit ponížení, který v ní zasel zkušenost, že v životě není nikdy nic jisté. Možná i proto se zuby nehty bránila té pokorné úloze služebné obsluhující u vánoční tabule. Jako by se někdo bolestně dotkl dávno zacelené rány.

Náhle v ní zahlodaly výčitky svědomí. Co kdyby nyní odbojnou tvrdohlavostí přivolala zase na svou rodinu kletbu těch dávných časů?

Rychle se otočila.

„Prosím tě, proč jsi tak rychle vyrazila na chodbu? Sotva ti stačím,“ postěžovala si zadýchaně Anežka, když ji konečně dostihla. Tváře měla zrůžovělé a lesklé tmavé vlasy, které si nechala rozpuštěné, jí povlávaly kolem půvabného obličeje. Anežka se naštěstí narodila až po tom ponižujícím pádu z královské slávy. Nikdo jí o tom z pochopitelných důvodů příliš mnoho nevyprávěl. Věděla však, že má nevlastní sourozence. Kdo by také neslyšel o dánské královně Dagmar, dříve Markétě, dceři Přemysla Otakara a Adléty Míšeňské?

Juditě bylo jasné, že Anežka svým způsobem nevlastní sestru potají obdivuje. Královna Dagmar zatím dokázala mnohé – pomáhá chudým a nemocným a u svého královského manžela oroduje za ty, kdo upadli v nemilost. Ovšem Judita si dobře pamatovala ten chladný pohled, kterým ji kdysi při náhodném setkání v Praze královna Dagmar obdařila.

Dagmaře byl skutečně dán do vínku dar královského majestátu, takže v člověku dovedla vyvolat pocit méněcennosti.

Vedrala ses na místo, kam nepatříš, jako by tehdy říkal její chladný pohled.

Judita rychle zaplašila tu trpkou vzpomínku. Markéta, tedy královna Dagmar, je dávno zpátky v Dánsku a Adléta zase v Míšni. Prý se tam uchýlila do kláštera Svatého kříže, tak nač se tím zbytečně trápit?

Judita se nyní obrátila k Anežce, na rtech poněkud provinilý úsměv, v očích prosbu o odpuštění. „Snad jsem chtěla utéct sama před sebou,“ přiznala se, i když dost neochotně.

Anežka se s úlevou zasmála. Nechtěla si sestru pohněvat a obávala se, že se jí to těmi poznámkami při rozhovoru s otcem povedlo. Blížily se Vánoce a ona se na ně nesmírně těšila a toužila prožít je v klidu, ne hašteřením se starší Juditou. Byla proto ráda, že je mezi nimi vše tak, jak bylo doposud.

„To se někdy stane každému, že zatouží utéct sám před sebou,“ souhlasila Anežka. Od úst jí s těmi slovy stoupal bělostný obláček sraženého dechu. Tak chladno bylo v této chodbě, kterou věčně profukoval ledový průvan.

Judita objala sestru kolem ramen. „Pojď, půjdeme do svých komnat a domluvíme tam podrobnosti toho otcova záměru. S nějakým novým slavnostním rouchem, v něž jsem k Vánocům doufala, se asi v tom případě můžeme rozloučit.“

Anežka zaklonila hlavu a dala se do smíchu. Tmavé vlasy se jí přitom svezly na útlá ramena a sklouzly po nich jako lesklá záplava. „Myslím, že to nebude tak zlé,“ namítla po chvíli, když se utišila. „Hosty budeme sice obsluhovat v prostém šatě, ale na půlnoční mši půjdeme ve slavnostním rouchu. Matka už sezvala kupce se vzácnými látkami a také klenotníky, abychom si mohly vybrat.“

„A na kdy je matka pozvala ke dvoru?“

„Měli by tu prý být za pár dní. Já myslela, že ti to také řekla.“

„O něčem se zmínila,“ připustila Judita, které bylo jasné, že je sestra o průběhu letošních Vánoc zpravena mnohem lépe než ona. Existoval pro to pádný důvod – proslýchalo se, že chce Přemysl Otakar právě o letošních Vánocích oznámit Anežčino zasnoubení. A proslýchalo se rovněž cosi o synovi římského císaře Fridricha, ale ani jedna ze sester, ba ani nikdo z ostatních sourozenců to nevěděl přesně.

Juditu při tom pomyšlení opět bodl žárlivý osten. Anežka byla mladší, a přesto už bude mít ženicha. Zato na mne nikdo nemyslí, mne se nikdo ani nezeptá, zda pomýšlím jako nejstarší královská dcera na vdavky! Ale kdo ví, usoudila, a přitom jí svitla nová naděje. Třeba i mně o letošních Vánocích vybere otec manžela. Bude to jistě mladý a krásný rytíř, o němž tak dlouho sním, a přijede si pro mě na bílém koni.

„Pojď, kdo bude v našich komnatách první!“ vyzvala zvesela sestru, sama dosud v zajetí toho vábného snu.

Na nic nečekala, popadla sukně do hrstí a rozběhla se ledovou a nevlídnou chodbou, kterou se služebnictvo před Vánoci poněkud marně pokoušelo zútulnit bohatou výzdobou z chvojí.

***

Konstancie se s trhnutím probudila z hlubokého, ale krátkého spánku. Natáhla štíhlou paži a dotkla se zlehka Otakarovy hrudi. Pevně jí sevřel ruku ve své.

Konstanciino nitro zaplavil slastný pocit štěstí, jistoty a bezpečí. Milovala svého královského chotě Přemysla Otakara a byla mu i po létech vděčná, že se k ní po tom krátkém, vynuceném intermezzu s Adlétou zase vrátil.

Teď už je nic nerozdělí! Nikdy.

Opřela se o loket a zahleděla se Otakarovi do tváře osvětlené jen matnou září dohořívajících svící a pablesků z krbu. Nemilosrdně mu odhalila vrásky kolem očí a hluboké přísné rýhy, jež mu střežily ústa a neskryl je ani vous. Starosti, léta bojů o královský trůn i nekončící pře s Adlétou si na něm vybraly svou daň. Vlasy a vous mu protkaly stříbrné nitky šedin, stejně jako i husté chloupky na široké hrudi. A přesto ji nepřestával přitahovat svou zralou mužností. Stačilo jediné objetí, mnohdy pouhý dotyk, stisk jeho pevné paže, aby v ní vzplál plamen touhy. Mnozí viděli v jejich sňatku pouhý politický kalkul, ale nebylo tomu tak. Jiní v něm zase spatřovali pouhou hříšnou vášeň, vilnou touhu stárnoucího muže, které obratně využila hezká mladá dívka. Avšak ani tak tomu nebylo, protože se do sebe s Otakarem prostě zamilovali.

Někdy jí naháněl trošku strach, někdy se jen nerada podvolila jeho autoritě, ale milovat ho nikdy nepřestala, stejně jako on ji, a jejich manželství bylo šťastné, třebaže muselo neustále překonávat překážky a řešit problémy.

Jako třeba nyní ten, kdo dosedne po Přemyslu Otakarovi na dědičný český trůn. Zda Adlétin Vratislav, nebo její Václav.

Jistě, bude to Václav, alespoň Otakar to slíbil, ale Konstancie věděla moc dobře, že Adléta se bez boje nevzdá. Dělala doposud vše možné, aby jim znepříjemnila život.

Otakar se už jistě také rozhodl, za koho, jak a kdy provdá své dcery, aby podpořil rozrůstající se moc Přemyslovců a hlavně budoucího krále Václava, pokračovala dál v myšlenkách. U druhorozené dcery Anny si byla jeho volbou téměř jistá. Jejím ženichem se měl stát slezský vévoda Jindřich II., řečený Pobožný, do něhož vkládala polská šlechta velké naděje jako do sjednotitele národa. Vkládal je do něj rovněž Přemysl Otakar, i když jeho naděje byly poněkud jiného druhu. Pokud si Jindřich vezme Annu, pomůže svému českému královskému tchánovi jistě oslabit nebezpečně se rozrůstající moc Děpolticů, vedlejší přemyslovské větve, která se uchýlila právě do Slezska. Otakar by je patrně nepronásledoval, nebýt toho, že změnili svá politická stanoviska. Zpočátku sice podporovali zájmy přemyslovského rodu, ale právě že jen zpočátku. Nyní se přiklonili na stranu Wettinů, a tím pádem na stranu Adléty Míšeňské. A to byla značně ošemetná situace.

Také vhodný sňatek Judity a Anežky bude za daných okolností mocnou zbraní.

„Vyhlásíš o letošních Vánocích oficiálně zasnoubení některé z našich dcer? Myslím Judity nebo Anežky?“ zeptala se ho po chvíli. Nyní nastal pro podobnou otázku ten pravý okamžik.

Přemysl Otakar se usmál a pohladil Konstancii po hustých černých vlasech. V odlesku dohasínajících plamenů z krbu se třpytily sytým kovovým leskem, ale hebké byly jako hedvábí. Neodolal a začal si jednu z jejích kadeří navíjet na ukazovák.

„Pro všechny ty přípravy na letošní Vánoce nám nezbyl čas na důvěrný rozhovor,“ řekl nezvykle tiše, téměř něžně. „O sňatku našich dcer jsme spolu sice mluvili, ale konečné rozhodnutí mezi námi dosud nepadlo, i když jistě tušíš, kdo to bude. Annu dám Jindřichovi Druhému, slezskému knížeti. Je mým přáním, aby se do Slezska vydala ještě před Vánoci.“

„Myslela jsem si to. Je to dobrá volba, Otakare,“ přikývla Konstancie. „A Judita s Anežkou?“

„Anežku hodlám provdat za syna římského císaře Fridricha.“

„Za toho Štaufa? Za Jindřicha Sedmého?“ užasla Konstancie. Překvapilo ji to, i když i v tomto případě věděla, jakým odvážným plánem se její choť zaobírá. Jistě, politicky by to byl výhodný sňatek, ale každý přece ví, jaká pověst obestírá Fridrichův císařský dvůr. Vydržuje si tam prý celý harém. A to jako matka mladičké dcery slyšela opravdu nerada.

„Nu, já vím, tvoje volba by to asi nebyla, nejít o císařova syna,“ poznamenal s potutelným úsměvem Otakar. „Ale je to… vynikající partie.“

„Hm,“ hlesla nepřesvědčivě Konstancie. „Není na podobný sňatek naše Anežka přece jenom trochu… mladá?“

„To nepopírám. Ale myslel jsem i na to. Na nějakou dobu ji pošlu k vídeňskému dvoru vévody Leopolda. Doplní si tam vzdělání, získá potřebnou společenskou obratnost.“

„Anežka si podle mě vzdělání doplňovat nemusí. Mluví přece několika jazyky. Vsadím se, že jistě předčí i toho tvého Jindřicha. A totéž platí o jejím vystupování. Je dokonalé!“ bránila Konstancie vášnivě dceru.

„Já vím, já vím…, ale… bude to tak lepší, nemyslíš?“

Konstancie jen pokrčila nahými rameny. Tmavé vlasy se jí přitom svezly na plná ňadra. Nakrátko se oba ponořili do mlčení, každý sám se svými myšlenkami.

„A co Judita? Se kterým z rytířů myslíš na ni?“ prolomila nakonec ticho Konstancie, protože jí zvědavost nedala.

Přemysl Otakar se pobaveně zasmál a nechal sklouznout pramen Konstanciiných vlasů ze silného prstu.

„Té jsem vybral korutanského vévodu Bernarda,“ odpověděl.

„Bernarda Sponheimského? Toho?“ Z Konstanciina hlasu zazněl i tentokrát nesouhlas. „Já sice vím, že také o něm padla zmínka, ale…ten je přece o dobrých dvacet let starší než naše Judita!“

„Ach, má milá, kdo jiný než ty by měl vědět, že to není na překážku dokonalého manželství? Ba naopak,“ nezdržel se Otakar poznámky. S Konstancií je dělil ještě větší věkový rozdíl. „Bernard se poté, co se ujal po smrti bratra Ulricha vlády na korutanském vévodství, pro samé povinnosti nestačil oženit a nyní to hodlá co nejdříve napravit. Touží po dědici. A my zase po dobrých vztazích se strategicky důležitými Korutany.“

„Ach, Otakare, neměl bys mluvit jako nějaký handlíř,“ namítla pobouřeně Konstancie. „Jde přece o naše dcery! O jejich život, o jejich štěstí!“

Přemysl Otakar se k ní rychle sklonil a sevřel ji v náručí. „Chci spojit jen příjemné s užitečným, to mi věř, Konstancie. To proto jsem uspořádal tuhle vánoční slavnost, na niž jsem všechny sezval. To proto budou naše dcery obsluhovat hosty, mezi nimi své nastávající, u štědrovečerní tabule. Je to nejen gesto vyjadřující křesťanskou pokoru, ale mohou se tak seznámit se svými budoucími manžely. Nechám na nich, aby rozhodly, zda je pro ně moje volba přijatelná, nebo zda ji považují za… nemožnou oběť.“

Konstancie se mu zadívala upřeně do tváře a pohlédla mu do očí. Přečetla si v nich, že její manžel mluví pravdu.

Cítila přitom, jak v ní vzrůstá touha. Než se jí však zcela poddala, zašeptala: „Věřím ti, Otakare. Věřím, že bys našim dcerám nepřipravil osud plný bolestí a utrpení.“

II.

Judita se zahleděla do zrcadla aupravila si vplavých vlasech zlatou čelenku posetou rubíny adrobnými perličkami. Dostala ji knarozeninám aopravdu moc se jí líbila. Hodlala se jí ozdobit oletošních vánočních svátcích, ale kté prosté svrchní sukni služtičky zkuchyně se tenhle drahocenný šperk prostě nehodil. Nehledě na to, že by si ho patrně ani vzít nesměla.

„Vás zdobí nedotčená krása, nevinné mládí akrálovská urozenost, dívky,“ kázala jí aAnežce matka spřísně vztyčeným ukazováčkem. „Akromě toho kprostému šatu jídlonoše šperky vůbec nepatří.“

Judita si povzdychla, strhla si zlatý kroužek rázným pohybem zhlavy aobrátila se kAnežce: „Avíš co? Když chce tatínek, abychom vypadaly jako služky, zařídím se podle toho! Nač mi budou šperky? Nač nákladné ozdoby? Ostatně stejně nám je zakázali!“

Anežka se sestřině rozhorlení zasmála. „Na šatu přece nesejde, Judito. Rozhodující je, co chováš tady, vsrdci! Ave své duši!“ Stěmi slovy si přiložila dlaň na hruď.

Judita musela snelibostí uznat, že Anežce sluší ita pytlovitá svrchní sukně kuchtičky, do které se navlékla, nebo spíš do které ji navlékli. Srukou přitisknutou kňadrům připomínala světici zdeskového obrazu, zdobícího kapli či nějaký klášter.

„Apak, Judito…, tobě to náhodou sluší!“ dodala Anežka azměřila si sestru hodnotícím pohledem, „Opravdu!“

Judita se jí zkoumavě zahleděla do tváře, aby zjistila, zda si zní sestra neutahuje. Anežka to ale podle všeho myslela vážně. Judita zamířila kzrcadlu aznovu se na sebe zadívala. Modrá svrchní sukně jí doopravdy docela slušela, ikdyž měla do královského purpuru krumplovaného zlatem hodně daleko. Plavé vlasy, které nyní nepoutala zlatá čelenka, se jí svezly na ramena aspadaly jí vměkkých vlnách téměř až kštíhlému pasu. Vtu chvíli si uvědomila pravdivost tvrzení, že příliš okázalé šperky často upoutají pozornost spíš na sebe než na svou nositelku.

Zvesela se zatočila kolem dokola, až jí dlouhá sukně zavířila kolem štíhlých kotníků, atleskla do dlaní. „Možná to bude docela zajímavé, vidět vše jinak, nezúčastněnýma očima,“ zvolala. Dobrá nálada se jí vrátila, takže se na vánoční oslavy začala opět těšit.

„To jistě,“ přikývla Anežka.

„Tak honem, honem!“ pobízela je matka, která se vtu chvíli objela ve dveřích. „Už vás sotcem netrpělivě vyhlížíme!“

Judita sAnežkou už na nic nečekaly arychle se vydaly do hodovní síně.

Korutanský vévoda BernardII. Sponheimský se pohodlně opřel ovyřezávané opěradlo velkého křesla. Usadili ho na čestném místě ukrálovské tabule, atak se ze všech sil snažil potlačit únavu, které se tentokrát po dlouhé cestě nemohl zbavit, navzdory vydatnému odpočinku.

Stárnu, pomyslel si pobaveně, avšak vzápětí si uvědomil, že na tom konstatování nic zábavného není. Ty tam byly doby, kdy mohl bezstarostně užívat tuhle rádoby vtipnou floskuli.

Bylo mu už třiatřicet let adosud se nestačil oženit, dosud neměl syna adědice. Jistě, byly tu vladařské povinnosti, když náhle zemřel jeho starší bratr Ulrich. Musel se po něm ujmout vlády nad korutanským vévodstvím. Na všechno byl sám, atak mu na manželství nezbýval čas. Do této vánoční návštěvy Prahy vkládal velké naděje– český král Přemysl OtakarI. se totiž netajil tím, že by vBernardovi jednou rád viděl zetě. Bylo to jen pár narážek, mlhavých dosud anezávazných, ale přesto nadějných. Je to jako vté pohádce, usmál se Bernard pro sebe. Kterou asi ze svých čtyřdcer mi král dá? Annu prý již před Vánoci poslal za jejím ženichem Jindřichem do Vratislavi.

Dosud ani jednu znich neviděl, ale předcházela je samá chvála– byly prý nejen krásné, ale také chytré, vzdělané aplné křesťanské pokory alaskavosti.

Bernard se zadumal apohrával si svelkou zlatou číší.

Bylo by dobré konečně se usadit. Oženit se azaložit rodinu. Za pár let mne už žádná– ipřes můj vznešený titul abohatství celého korutanského vévodství– nebude chtít.

Ovšem, je tu ještě Truda. Bernard se zachmuřil.

Pokusil se tu představu rychle zapudit. Na tuhle epizodu ze svého života, která se vlekla nebezpečně dlouho, zrovna pyšný nebyl. Když otom nyní znovu přemýšlel, tak se vlastně nemohl dopátrat, jak to celé vpravdě začalo. Jeho bratr Ulrich, korutanský vévoda, zemřel náhle aBernard se musel rychle, vlastně ze dne na den, ujmout vladařských povinností. Ve stejném spěchu mu představili dvořany, mezi nimi také jistou Emilii, obstarožní rozložitou matrónu, která tvrdila, že je Ulrichova, atím pádem iBernardova vzdálená sestřenice, již Ulrich pozval právě ke dvoru. Bílým šátkem lemovaným jemnou krajkou zamáčkla slzu, když tuhle jímavou historku Bernardovi vyprávěla.

„Přijela jsem ale pozdě,“ zalkala. „Drahého Ulricha už neuvidím! Slíbila jsem, že mu představím svou dceru Trudu, aani na to nedojde!“ Stěmi slovy opět vyrazila táhlý vzlyk apopostrčila před sebe nevysokou dívku kyprých tvarů, ale hezkých, ikdyž nevýrazných rysů. Truda měla modré oči avlasy plavé tak, že se zdály téměř bílé. Kulaté tváře zdobil nachový ruměnec, akdyž se na Bernarda usmála, objevily se vnich milé dolíčky.

„Nebesa nám však seslala tebe, můj pane,“ pokračovala pak Emilie chvatně. Po slzách nebylo náhle ani památky. „Ajá pevně věřím, že dostojíš slibu danému tvým zesnulým bratrem apostaráš se onás. Omne iomou dceru Trudu.“ Stím ji znovu popostrčila vpřed.

Bernarda, který ty dvě viděl poprvé vživotě, tehdy ani nenapadlo ověřit si pravdivost Emiliiných slov. Ulrichova smrt ho zdrtila anové povinnosti mu zabraly veškerý čas. Právě teď se nemohl zaobírat nějakými složitými rodinnými svazky.

Uvěřil Emilii.

Její dcera Truda se mu stala nevtíravou společnicí. Tedy alespoň zpočátku. Byl tomu celkem rád, protože na něj občas doléhala samota. Spravovat vévodství bylo náročné, takže býval často vyčerpaný, abylo příjemné najít si nějaké rozptýlení. Když Emilie zemřela, cítil povinnost postarat se oTrudu, která zůstala sama. Ato ipřesto, že už měl vté době ojejich byť vzdáleném příbuzenství značné pochybnosti.

„Ach, Milosti, jestli byla tahle osoba, tedy paní Emilie, Ulrichovou sestřenkou, pak já jsem spřízněn suherským králem, protože se můj kůň napil zkaluže před jeho palácem vBudíně!“ ušklíbl se Jacob, velitel Bernardovy stráže ašpeh vjedné osobě. Jacob se totiž sblížil sTrudinou komornou Katrinou, atím pádem se dozvěděl mnohé.

Bernard jeho varovných slov nedbal, protože si na Trudu svým způsobem zvykl.

Pak se Truda jednou zdržela do noci ve vévodském paláci asnad to tehdy způsobila přemíra vína, snad ta tíživá samota…. prostě zůstala až do rána adalší společně strávené noci nebyly výjimkou.

Stali se znich milenci, ale Bernard dobře věděl, že Trudu nemiluje anikdy se sní neožení. Potřeboval ji, to ano, ale tím to začínalo ataké končilo. Okouzlení ztohoto milostného dobrodružství rychle vyprchalo aBernard dospěl kzávěru, že vztah sTrudou musí ukončit. Ačím dříve, tím lépe.

Věnoval jí pěkný dvorec vhorském Obervellachu, dostatečně vzdáleném apo většinu roku odříznutém od vévodského sídla vKlagenfurtu.

„Věřím, že mne pochopíš, Trudo,“ řekl jí tehdy. „Je prostě neúnosné, abychom takto pokračovali dál. Musíme jít každý svou cestou.“

Truda jen přikývla, pokorně sklopila hlavu aodstěhovala se isKatrinou do Obervellachu.

Bernard si oddychl. Usoudil, že si tam jistě najde vbrzku ženicha, arozhodl se, že jí vtakovém případě dá ještě tučné věno.

Jenže se zmýlil. Všechno to mělo být jinak.

Truda se vobervellašském dvorci rychle zabydlela, ale potom se vrátila do Klagenfurtu. Tvářila se jakoby nic. „Přijela jsem se jen přesvědčit, můj pane, zda ti nic nechybí,“ řekla mu významně se svůdným úsměvem. Na první pohled bylo patrné, že jí pohodlný život vObervellachu svědčí– přebujelými tvary se začínala nebezpečně podobat své matce.

Nezdržela se sice dlouho, zato se vracela spravidelností nepříznivého počasí, ikdyž pochopila, že její role vévodovy milenky skončila. Dospěla kmylnému závěru, že nastal nejvyšší čas, aby zaujala nové, důstojnější postavení– postavení vévodovy choti. Neřekla to sice nahlas, ale chovala se podle toho.

Bernard pochopil, že musí zakročit, aby se nestal terčem posměchu vlastních poddaných. Jednou si vzal Trudu stranou. „Tohle musí přestat, Trudo,“ řekl jí vážně. „Tvé chování je nevhodné. Něco takového se prostě… nesluší. Cožpak jsi nepochopila, že je mezi námi konec? Vrať se do Obervellachu anajdi si tam ženicha!“

Odběhla tehdy spláčem. Nějaký čas ji neviděl, ale vracet se nepřestala, ikdyž její návštěvy řídly abyly povětšinou formální.

Bernard si nyní opět snovou naléhavostí uvědomil, že itomu musí učinit přítrž, když si teď možná přivede do Klagenfurtu nevěstu.

„Zamyslel ses, pane, ana tváři se ti zračí chmury. Naše víno ti je jistě vmžiku zaplaší. Dovolíš, abych ti dolila prázdný pohár?“

Bernard sebou trhl téměř polekaně arychle vzhlédl. Dívka, která se kněmu skláněla, byla soudě podle prostého šatu pouhá služebná, ale krásu by jí mohla závidět nejedna královská dcerka.

„Jistě, budu rád,“ vykoktal ze sebe avzápětí se zastyděl za svou neobratnost.

Dívka se na něj sladce usmála. Vplných rtech se jí zatřpytily bělostné zuby. Ten okouzlující úsměv se jí však nejprve zrodil kdesi na dně velkých tmavých očí, jejichž dlouhé řasy jí vrhaly na zrůžovělé tváře oblý stín, když mu soustředěně dolévala pohár až po okraj. Měla hezky tvarované ruce sdlouhými štíhlými prsty aBernard náhle zatoužil uchopit tu útlou dlaň asevřít ji ve své.

Než však stačil postavit naplněnou číši, kterou si od ní vzal, na stůl pokrytý vyšívaným ubrusem, byla krásná služebná ta tam. Zahlédl jen, jak se její štíhlá postava proplétá mezi stoly. Plavé vlasy barvy starého zlata jí přitom zavlály kolem hlavy jako třpytivý závoj.

„Zamiloval ses snad, pane Bernarde? Ahned na první pohled? Už podruhé opakuji přípitek na počest našeho hostitele, Jeho Milosti krále Přemysla Otakara Prvního, ale ty jako bys mne neslyšel!“ Bernardův soused Sigismund zFalkenbergu, už poněkud podroušený, se dal do chraplavého, opileckého smíchu.

„Kdo ví?“ odpověděl mu vžertu Bernard. „Ana počest našeho hostitele si rád připiji!“ Stím také pozdvihl pohár kpřípitku.

Vhloubi duše však věděl moc dobře, že jsou Sigmundova slova, pronesená vpouhém žertu, pravdivá.

Na slavnostní štědrovečerní hostině uspořádané českým králem Přemyslem OtakaremI. se skutečně zamiloval. Ne do jedné zjeho dcer, snimiž se dosud ani nesetkal, ale do prosté služtičky stváří anděla avlasy jako zlaté hedvábí.

Jacob na nic nečekal arychle kní zamířil.

Byl to hluboký cit.