Translation © Jan Mrlík, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE JACKET (THE STAR ROVER),

publikovaného roku 2005 v rámci Projektu Gutenberg

na http://www.gutenberg.org/dirs/1/1/6/116,

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN (ePub) 978-80-7543-157-8

ISBN (mobi) 978-80-7543-158-5

KAPITOLA I

Celý život jsem měl povědomost o jiných dobách a jiných místech. Věděl jsem také o jiných osobách, které se ve mně skrývaly. A věř, můj čtenáři, že ty jsi na tom stejně. Vrať se ve vzpomínkách do dětství, a zjistíš, že tu povědomost, o které mluvím, jsi jako dítě prožil i ty. Tehdy jsi ještě nebyl hotový, zkrystalizovaný. Byl jsi tvárný, tvá duše byla nestálá, tvoje vědomí a identita se teprve formovaly – věru, formovaly a zároveň jsi na to zapomínal.

Mnoho jsi zapomněl, můj čtenáři, a přece – když čteš tyto řádky – si matně připomínáš mlžné průhledy do jiných míst a časů, do nichž jsi kdysi v dětství upíral pohled. Dnes ti to připadá jako sny. Ale jestliže to, co jsi tehdy zažíval, opravdu byly sny, odkud pramenila jejich podstata? Naše sny jsou groteskní míchanicí věcí, které známe. Matérie našich nejzřetelnějších snů pramení z osobních zkušeností. Jako dítěti, maličkému dítěti, se ti zdávalo, že padáš z ohromné výšky; snil jsi o tom, jak plachtíš vzduchem jako něco, co je předurčeno k létání; lezoucí pavouci a slizovití tvorové se spoustou nožek tě uchvacovali do tenat svých pavučin; slýchal jsi cizí hlasy, vídal divné tváře, děsivě povědomé, a hleděl jsi na odlišné východy a západy slunce, než jaké vídáš teď, a když poctivě zavzpomínáš, i jiné, než jsi kdy v životě spatřil.

Nu dobrá. Ty kratičké dětské vhledy ti nabízely jiné světy, odlišné životy a věci, které jsi v tomto výlučném světě, kde žiješ svůj výlučný život, nikdy nespatřil. Odkud je tedy znáš? Z jiných životů? Z jiných světů? Je možné, že až přečteš všechno, co tu napíšu, dostaneš odpovědi na tyhle zmatené úvahy, jež jsem před tebe navršil; podobné tě ale jistě napadaly ještě dřív, než jsi četl tyhle řádky.

Wordsworth to také vnímal. Nebyl ani věštec, ani prorok, jen obyčejný člověk jako ty nebo kdokoli jiný. Co znal on, víš i ty a každý jiný člověk. Ale on to nejvýstižněji vyjádřil v jedné pasáži, která začínala: „Ani v naprosté nahotě, ani v úplném zapomnění…“

Ach ano, tady, ve vězení, se kolem nás shlukují stíny, podoby čerstvě zrozených věcí, ale až příliš brzy na ně zapomínáme. A přece, když jsme ještě byli opravdoví novorozenci, pamatovali jsme si jiné časy a jiná místa. Jako bezmocní kojenci v náručí nebo batolata lezoucí po podlaze jako čtyřnožci jsme snili o létání vzduchem. Ano – a zakoušeli jsme mučení a trýznění nočních můr plných strachu z šera a děsivých tvorů. Nás coby malé děti tížil strach, ale i vzpomínky na někdejší obavy; a vzpomínka, to je zkušenost.

Co se mě týče, na samém začátku knihy mého života, v oné něžné době, kdy jsem jen vydával zvuky spojené s hladem a spánkem, už tehdy jsem věděl, že jsem byl tulákem po hvězdách. Ano, já, jehož rtíky ještě neuměly zašišlat slovo „král“, jsem si pamatoval, že jsem kdysi býval královským synem. Co víc, vzpomínal jsem si, že jsem býval otrokem a synem otroka a krk mi obepínal železný obojek.

A to není všechno. Když mi byly tři roky, a čtyři a pět, pořád jsem to ještě nebyl já, jako jsem teď. Teprve jsem se utvářel jako těkavý duch, který ještě nezchladl do pevného tvaru v kadlubu mého vlastního těla a času a místa. V tomto údobí se ve mně svářilo všechno to, čím jsem byl v předešlých deseti tisících životech, a v mém nitru vířila různá proudění v úsilí začlenit se do mého já a stát se mnou.

Zdá se to poněkud bláznivé, co? Ale pamatuj, čtenáři, o němž doufám, že se mnou pocestuješ do dálek, napříč časem i prostorem, pamatuj, prosím, že jsem o těchto záležitostech mnoho přemýšlel. Za nocí plných krve a roky trvající temnoty, z níž mi na těle vyrážel pot, jsem se setkával se svými mnohými já a k jejich osudům jsem přihlížel, když jsem rozmýšlel o svých početných jiných existencích. Prošel jsem si peklem všech svých životů, abych ti zprostředkoval zvěsti, které se mnou budeš sdílet v bezstarostné, pohodlné hodince strávené nad těmito stránkami, až budou vytištěny.

Tedy, abych se vrátil k věci, říkal jsem, že v době, kdy mi bylo tři, čtyři a pět let, jsem ještě nebyl sám sebou. Teprve jsem se jím stával, jak jsem přijímal tvar v kadlubu svého těla, a všechna ta mocná, nezničitelná minulost se slévala do směsi mého já a měla rozhodnout o tom, jakou podobu to stvoření nakonec nabude. Nebyl to můj hlas, který křičel do noci v děsu z jemu známých věcí, které jsem však já vskutku nevěděl a ani vědět nemohl. Totéž platilo pro mé dětské zlosti, lásky a veselí. Skrze můj hlas křičely jiné hlasy, hlasy mužů a žen z minulého času, vycházely ze všech těch šerých zástupů mých předků. A zavrčení, které jsem vyloudil ve zlosti, se mísilo s vrčením šelem starších než hory, a šílené ječení, provázející mou dětskou hysterii a hněv odrážející se v rudé tváři, tvořilo akord s krutým, tupým křikem šelem z časů před Adamem a před geologickými proměnami.

Tak, a tajemství je venku. Rudý hněv! Ten mě dohnal až sem, do současné situace. Kvůli němu mě po několika krátkých týdnech vyvedou z téhle cely na vysoké místo s propadlištěm v podlaze, kde se pod stropem vyjímá dobře vytažený provaz, a tam mě pověsí za krk, dokud nezemřu. Rudý hněv mě pokaždé zničil, ve všech mých životech, protože rudý hněv je mým děsivým, katastrofálním dědictvím z časů slizkých tvorů z počátku světa.

***

Nejvyšší čas, abych se představil. Nejsem pošetilec ani blázen. Chci, abyste tohle věděli a uvěřili mi věci, které vám budu líčit. Jsem Darrell Standing. Nemnozí z vás, kteří tohle budete číst, si na mě okamžitě vzpomenou. Ale většině, zejména cizincům, se s dovolením trochu představím. Před osmi lety jsem působil jako profesor agronomie na zemědělské fakultě Kalifornské univerzity. Před osmi lety ospalým univerzitním městečkem Berkeley otřásla vražda profesora Haskella, k níž došlo v jedné z laboratoří fakulty důlního inženýrství. Pachatelem byl Darrell Standing.

Já jsem Darrell Standing. Chytili mě při činu. Nehodlám teď rozebírat, co v té záležitosti s profesorem Haskellem bylo správné a co špatné. Šlo o ryze soukromou věc. Podstatné je, že v návalu vzteku, posedlý tím katastrofálním rudým hněvem, jehož prokletí mě pronásleduje celé věky, jsem kolegu profesora zabil. Soudní spisy svědčí pro to, že jsem to udělal, a já s nimi pro jednou souhlasím.

Ne ne, za tuhle vraždu mě věšet nebudou. Za tu mi napařili doživotí. V té době mi bylo šestatřicet. Teď je mi čtyřiačtyřicet. Osm let mezi tím jsem strávil v kalifornské státní věznici v San Quentinu. Pět z těchto let jsem prožil ve tmě. Říkají tomu samotka. Muži, kteří pobyt v ní přežili, tomu říkají smrt zaživa. Ale během těch pěti let smrti zaživa se mi podařilo dosáhnout takové míry svobody, jakou poznalo jen málo lidí. Já, který jsem byl izolován důkladněji než kdokoli z ostatních vězňů, jsem se toulal nejen po celém světě, ale i v čase. Ti, kteří mě na směšných pár let uvrhli do malé špeluňky, mi – ovšem zcela nevědomky – věnovali mnoho století. Je to tak – díky Edu Morrellovi mi bylo dopřáno pět let toulání po hvězdách. Ale Eda Morrella se týká jiná historie. Povím vám ji až později. Mám toho tolik, o čem bych chtěl vyprávět, že sotva vím, jak začít.

Nu, asi od začátku. Narodil jsem se na usedlosti v Minnesotě, k níž patřilo půl čtvereční míle půdy. Matka byla dcerou přistěhovalé Švédky. Jmenovala se Hilda Tonnessonová. Otec, Chauncey Standing, byl Američan ze starého rodu. Jeho kořeny sahaly k Alfredu Standingovi, který se zadlužil a zavázal se dluh odpracovat, nebo se prodal do otroctví, chcete-li, a jehož převezli z Anglie na virginské plantáže zhruba v době, kdy se mladý Washington vypravil na průzkum do pensylvánské divočiny.

Syn Alfreda Standinga bojoval ve válce za nezávislost, jeho vnuk zas ve válce, jež vypukla roku 1812. Od té doby snad nedošlo k žádnému velkému ozbrojenému konfliktu, v němž by nebojoval některý ze Standingů. Já, poslední Standing, který zanedlouho zemře bez potomků, jsem bojoval v naší poslední válce na Filipínách jako obyčejný pěšák, a abych mohl narukovat, rezignoval jsem na akademickou kariéru právě v době, kdy dozrával čas, abych získal místo profesora Nebraské univerzity. Dobré nebe, v době, kdy jsem podal rezignaci, jsem mohl pomýšlet na funkci děkana zemědělské fakulty – já, tulák po hvězdách, dobrodruh s horkou krví, Kain harcující stoletími, válečný kněz z nejvzdálenějších dob, náměsíčný básník zapomenutých věků, dosud nezaznamenaných v člověkem psané historii lidstva!

A teď, coby mordýř přistižený při činu, sedím v oddělení vrahů ve státní věznici ve Folsomu, kde čekám na den, který určí státní mašinerie; tehdy mě státní služebníci odvedou pryč, do tmy, jak si bláhově představují – do tmy, které se obávají, do tmy, jež jim vnuká strašidelné a pověrečné představy; do tmy, která je přivádí, slintající a bědující, k oltářům jejich antropomorfních bohů, kteří se zrodili z jejich strachu.

Ne – nikdy nebudu děkanem žádné zemědělské fakulty. A přitom se v zemědělství vyznám. Byl to můj obor. Pro ten jsem se narodil, vyrůstal v něm, cvičil se v něm, až jsem dosáhl mistrovství. V tom spočívala povaha mého génia. Dokázal jsem už od pohledu vybrat krávu s vysokým obsahem tuku v mléce a pak jsem jenom Babcockovým testem prověřil moudrý úsudek svých očí. Jsem schopen při pohledu ne na hlínu, ale na určitou krajinu stanovit kladné vlastnosti i nedostatky tamní půdy. Nepotřebuji žádný lakmusový papírek, abych rozhodl, zda je půda kyselá, či alkalická. Opakuji, v otázkách zemědělského hospodaření na nejvyšší vědecké úrovni jsem byl a dosud jsem geniální. Navzdory tomu stát, což zahrnuje i všechny jeho občany, věří tomu, že zahladí tuhle moji moudrost v konečné temnotě přičiněním provazu, který mi navlečou na krk, a prudkým trhnutím, o něž se postará gravitace – jenže tahle moudrost se ve mně líhla během tisíciletí a vyjevila se dřív, než stáda kočovných pastevců začala spásat příhodné pozemky kolem Troje!

Kukuřice? Kdo jiný se vyzná v kukuřici jako já? Při předváděčce ve Wistaru jsem dokázal, že je možné zvýšit každoroční výnos z úrody kukuřice ve všech okresech v Iowě o půl milionu dolarů. To je ale minulost. Nejeden farmář, který dnes řídí automobil, dobře ví, komu vděčí za to, že si to auto mohl koupit. Mnoho dívek s něžnou hrudí a chlapců s jasným čelem se dnes trápí nad středoškolskými učebnicemi, ale jen málokdo z nich má potuchy, že právě svým wistarským pokusem jsem jim umožnil vyšší vzdělání.

A co řízení statku! Odhalím plýtvání v podobě nadbytečných pohybů, aniž bych musel studovat jejich grafické záznamy, ať jde o celý statek, nebo o ty, kteří v něm pracují, rozložení staveb, nebo rozvrh práce dělníků na statku. K tomu problému jsem napsal příručku s názornými tabulkami. V této chvíli nad jejími rozloženými stránkami nepochybně vraští čela statisíce farmářů, ještě než uhasí poslední dýmku a jdou spát. A přitom jsem své vlastní tabulky překonával, takže mi stačil pouhý pohled, abych u člověka odhalil jeho predispozice, jeho tělesnou koordinaci a indexový zlomek nadbytečnosti jeho pohybů.

Zde musím ukončit první kapitolu svého vyprávění. Je devět hodin, a to se v oddělení vrahů zhasínají světla. I teď slyším tiché našlapování strážného v botách s gumovou podešví, jak mě přichází zkontrolovat, jestli ještě hoří má lampa na uhelný olej. Jako by obyčejný živáček mohl kárat člověka odsouzeného k smrti!

KAPITOLA II

Jsem Darrell Standing. Už nepříjemně brzy mě vyvedou ven a oběsí. Mezitím vypovím, co mám na srdci, a popíšu na těchto stránkách své zážitky z jiných časů a míst.

Po vyhlášení rozsudku mě poslali strávit zbytek „přirozeného života“ do věznice v San Quentinu. Zde jsem se projevil jako nenapravitelný. „Nenapravitelný“ je děsivý lidský tvor – aspoň takový je význam tohoto pojmu ve vězeňské psychologii. Nenapravitelným jsem se stal proto, že mi byly proti mysli zbytečné pohyby. Tohle vězení, jako ostatně všechny žaláře, bylo skandální, urážlivou ukázkou zbytečných pohybů. Poslali mě do tkalcovny juty. Zločinné plýtvání mě rozčilovalo. A proč by ne? Mou specialitou bylo eliminování zbytečných pohybů. Před třemi tisíci lety, ještě před objevením páry či vynalezením parou poháněného tkalcovského stavu, jsem hnil v babylonském vězení; a věřte mi, že nelžu, když vám povím, že za těch dávných dob jsme my, vězňové, tkali na ručních stavech daleko efektivněji než vězňové v parních tkalcovnách v San Quentinu.

To zločinné plýtvání mi bylo naprosto odporné. Vzbouřil jsem se. Snažil jsem se strážné přesvědčit o deseti či ještě více možných způsobech, jak si počínat výkonněji. Zapsali mě do hlášení. Potrestali mě samovazbou v kobce bez světla a bez jídla. Když mě propustili, snažil jsem se pracovat v chaosu nevýkonnosti, který panoval v tkalcovnách. Vzbouřil jsem se. Znovu mě poslali na samotku a navíc mi přidali svěrací kazajku. Roztáhli mi ruce i nohy, uvázali je za palce a pěkně v klidu mě zmlátili – chopili se toho pitomí vězeňští dozorci, jejichž veškerá inteligence postačovala tak zrovna k tomu, aby jim ukázala, že jsem jiný než oni, a ne tak hloupý.

Dva roky jsem čelil tomuto bezduchému pronásledování. Pro člověka je strašné, když ho svážou a pak ho ohlodávají krysy. Omezení brutální dozorci byli jako ty krysy a ohlodávali mou inteligenci, hryzali všechny ty jemné nervy, které mi zprostředkovávaly bystrost a vědomí. A já, v minulosti ten nejudatnější bojovník, jsem v současném životě vůbec žádným bojovníkem nebyl. Byl jsem farmář, zemědělský odborník, profesor dřepící za stolem, laboratorní dříč, který se zajímal jenom o půdu a zvyšování její úrodnosti.

Bojoval jsem na Filipínách, protože tradice Standingů vyžadovala, abych šel do války. Neměl jsem k vojenské službě ani nejmenší vlohy. Bylo naprosto směšné, jak se vpravovaly cizí škodlivé předměty do těl malých mužů tmavé rasy. Bylo komické přihlížet tomu, jak Věda vší mocí svých výdobytků a rozumem svých vynálezců prostituuje při násilném vpravování cizích předmětů do těl jiných lidí.

Jak říkám, kvůli poslušnosti tradic rodu Standingů jsem šel do války a zjistil jsem, že k účasti v ní nemám žádné nadání. Totéž brzy zjistili i mí nadřízení důstojníci, protože ze mě udělali poddůstojníka ubytovací služby, a jako úředník usazený u stolu jsem bojoval až do konce španělsko-americké války.

A právě proto, že jsem nebyl bojovník, nýbrž myslitel, mě plýtvání pohybem v tkalcovnách rozčilovalo do té míry, že jsem si jako „nenapravitelný“ vysloužil pronásledování ze strany dozorců. Lidský mozek je k tomu, aby fungoval, a já jsem byl trestán za to, že ten můj také funguje. Právě to jsem řekl správci věznice Athertonovi, když už má nenapravitelnost získala takovou proslulost, že si mě dal předvést na kobereček do své soukromé kanceláře, aby se mě pokusil přesvědčit – tehdy jsem mu řekl:

„Milý pane, bylo by zcela absurdní myslet si, že vaši dozorci, ti škrtiči krys, dokážou z mé hlavy vytlouct věci, které jsou jasné a definitivní právě jen v mém mozku. Celá organizace tohoto vězení je naprosto idiotská. Vy jste politik. Dokážete splétat politické nitky, které vás spojují s vlivnými lidmi v San Francisku a okresními činovníky, až z nich upletete úplatkářské křeslo, právě takové, v jakém teď sedíte, ale tkát jutu, to opravdu neumíte. Vaše tkalcovny zaostávají padesát let za současností…“

Ale proč v téhle tirádě pokračovat? – Protože nic jiného než tiráda to nebylo. Předestřel jsem mu, jaký je hlupák, a výsledkem bylo jeho definitivní rozhodnutí, že jsem beznadějně nenapravitelný.

Ani pes by si ode mě kůrku nevzal – však to rčení jistě znáte. Dobrá. Správce Atherton s konečnou platností potvrdil, že na mně není zbla dobrého. Stala se ze mě lovná zvěř. Svedl se na mne nejeden prohřešek jiných odsouzených a já jsem za ně platil pobytem v kobce o chlebu a vodě, nebo tím, že mě na dlouhé hodiny zavěsili za palce tak, že jsem stál jen na špičkách, a každá z těch hodin se zdála delší než kterýkoli z těch životů, které jsem kdy prožil.

Inteligentní lidé dovedou být krutí. Primitivní lidé jsou obludně krutí. Dozorci a všichni ti, kteří stáli nade mnou, až po správce věznice, byli tupé zrůdy. Jen si poslechněte, co všechno mi prováděli. Ve vězení byl zavřený jakýsi básník, odsouzenec s ustupující bradou a širokým čelem, degenerovaný poeta. Seděl za padělatelství. A byl zbabělec. Donášel dozorcům. Zkrátka práskačská svině – v písemném projevu profesora agronomie působí tyhle zvláštní výrazy jistě poněkud nezvykle, ale i vysokoškolský učitel se snadno naučí nová slova, když ho na zbytek přirozeného života zavřou do vězení.

Tenhle básník a padělatel se jmenoval Cecil Winwood. Už byl odsouzen víckrát, ale protože to byl uslintaný zbabělý čokl, jeho poslední rozsudek zněl jenom na sedm let. Dobré jméno může tuhle dobu citelně zkrátit. Pro mě byla délka trestu rovna zbytku života. A tenhle žalostný zpotvořenec úspěšně přidal k mému doživotnímu trestu pořádný kus věčnosti jen proto, aby získal pro sebe několik krátkých let svobody.

O tom, co se odehrálo, bych měl vyprávět docela jinak, protože jsem se to dozvěděl až po úmorně dlouhé době. Tenhle Cecil Winwood velmi stál o to, aby získal přízeň kapitána vězeňské stráže, správce věznice, ředitelství věznic, komise pro podmíněné propuštění a kalifornského guvernéra, a tak vymyslel falešné obvinění, že se připravuje útěk z vězení. K tomu poznamenám tři skutečnosti: (a) ostatní vězňové Cecilem Winwoodem natolik pohrdali, že mu nedovolili vsadit ani unci tabáku Bull Durham v dostizích štěnic – což byl mezi odsouzenci sport číslo jedna; (b) já jsem platil za člověka se špatnou pověstí; (c) pro svůj zfixlovaný plán útěku z vězení potřeboval Cecil Winwood lidi se špatnou pověstí, vězně s doživotními tresty, zoufalce, nenapravitelné.

Jenomže odsouzenci na doživotí nemohli Cecila Winwooda vystát, a když za nimi s myšlenkou velkého útěku z vězení přišel, zasypali ho spoustou nadávek a posměšků a odehnali ho, protože pro ně byl jen mizerný donašeč. Ale nakonec se mu přece podařilo je obalamutit a dostal se pod kůži čtyřiceti nejzatrpklejším kriminálníkům ve věznici. Dolézal za nimi pořád dokola. Vykládal jim, jakou má ve vězení moc, protože ho ředitelství považuje za důvěryhodného, a také proto, že vedl vězeňskou lékárnu.

„Tak to vyklop,“ řekl Long Bill Hodge, horal s doživotním trestem za přepadení vlaku, který roky nemyslel než na to, jak by z vězení utekl, aby mohl zabít muže, který s ním loupež provedl, ale pak ji na něj hodil.

Cecil Winwood se Billovy výzvy chopil. Tvrdil, že na noc, kdy by se měl útěk uskutečnit, by mohl omámit dozorce.

„To jsou jen prázdný řeči,“ pravil Long Bill Hodge. „My to chceme vidět na vlastní oči. Omámíš dnes v noci na zkoušku jednoho z dozorců. Třeba támhle Barnuma. Je to prevít. Včera zmlátil toho bláznivýho Chinka v uličce u cvokárny – a to ani nebyl ve službě. Dneska má noční šichtu. Tak ho dneska nadopuj, ať ho vyrazej z věznice. Předveď mi to a my si s tebou o tý věci promluvíme.“

Tohle všechno mi povídal Long Bill později v kobce. Cecil Winwood se bránil proti tomu, že by měl ukázku zařídit hned. Tvrdil, že mu bude nějakou dobu trvat, než z lékárny ukradne ty prášky. Tak mu dopřáli víc času a on jim za týden oznámil, že je připravený. Čtyřicet otrlých chlapů s doživotními tresty čekalo, až dozorce Barnum během noční služby usne. A on skutečně usnul. Kontrola ho načapala, jak místo dozorcování vyspává, a za porušení pravidel služby ho propustili.

Taková ukázka ovšem doživotní odsouzence přesvědčila. Cecil Winwood však ještě musel pro svůj plán získat kapitána vězeňské stráže. Každý den mu chodil oznamovat, jak postupuje realizace plánu na útěk z věznice – všechno, co mu povídal, si ale vymyslel a vykonstruoval jen ve svých představách. Kapitán žádal, aby mu podal nějaký důkaz, a Winwood mu ho poskytl. O všech podrobnostech jeho ukázky jsem se dozvěděl až o rok později, protože tajemná vězeňská intrika prosakovala na povrch velmi pomalu.

Winwood se holedbal, že má naprostou důvěru čtyřiceti doživotních vězňů zapletených do přípravy útěku. Tvrdil, že tihle chlapi už mají ve věznici takovou moc, že si koupili některé dozorce a ti začínají dovnitř pašovat automatické pistole.

„To mi musíš dokázat!“ reagoval kapitán vězeňské stráže.

A básník-padělatel mu uspořádal názornou ukázku. V pekárně se běžně pracovalo i v noci. Jeden z odsouzených, pekař, měl první noční směnu. Byl to kapitánův konfident a Winwood o tom věděl.

„Dneska v noci,“ řekl kapitánovi, „přinese Summerface tucet automatických čtyřiačtyřicítek. Příště zase dodá střelivo. Ty pistole mi předá dneska v noci v pekárně. Máte tam svýho donašeče. Ten vám zítra přinese hlášku.“

Strážný Summerface byl kus chlapa, venkovský balík z okresu Humboldt. Byl to prostoduchý, dobrosrdečný trouba, který si nedělal vrásky z toho, že odsouzencům sem tam propašuje nějaký tabák, aby si přišel na pár dolarů. Toho večera se vrátil z výletu do San Franciska a přinesl s sebou patnáct liber vynikajícího cigaretového tabáku. Nebylo to poprvé, a tohle zboží zpravidla předával Cecilu Winwoodovi. Také toho večera bez nejmenšího rozmýšlení v pekárně odevzdal Winwoodovi poslední dodávku. Byl to velký balík nevinného tabáku zabalený v silném papíru. Pekař, který donášel dozorcům, ze svého úkrytu předávku balíku viděl a ráno to hlásil kapitánovi vězeňské stráže.

Mezitím ale přebujelá představivost básníka-padělatele nezahálela. Vymyslel trik, který mě stál pět let v samotce a který mě nakonec dovedl až do téhle cely, ve které teď píšu. A po celou tu dobu jsem o tom vůbec nic nevěděl. Netušil jsem, že nalákal čtyřicet chlapů odsouzených na doživotí k účasti na smyšleném plánu útěku. Opravdu jsem neměl o ničem nejmenší tušení. A ti ostatní věděli jen velmi málo. Odsouzení s doživotními tresty neměli ani zdání, že je Winwood takhle podrazil. Kapitán vězeňské stráže nevěděl, že tenhle podraz už se týká i jeho. Summerface byl ze všech nejnevinnější. Jeho svědomí v nejhorším případě mohlo tížit, že do vězení pašoval neškodný tabák.

A teď k tomu pitomému, blbému triku Cecila Winwooda. Dalšího dne ráno, když potkal kapitána, tvářil se jako triumf sám. Jeho představivost už zase zapracovala naplno.

„Takže ty věci sem skutečně přišly, zrovna jak jsi říkal,“ řekl kapitán.

„A je toho dost, aby se s tím dala vyhodit půlka věznice do luftu,“ pravil Winwood přesvědčivě.

„Dost čeho?“ vyptával se kapitán.

„Dynamitu a rozbušek,“ blábolil ten cvok. „Přes sedmnáct kilo. Váš práskač viděl, jak mi to Summerface předával.“

Kapitán stráže v té chvíli musel být na mrtvici. Vlastně by mi ho mohlo být líto – víc než sedmnáct kilo dynamitu volně k mání uvnitř věznice!

Kapitán Jamie – to byla jeho přezdívka – prý si sedl na židli a popadl se oběma rukama za hlavu.

„Kde je to teď!?“ vykřikl. „Chci to. Okamžitě mi to přines.“

V té chvíli Cecil Winwood pochopil, jaké chyby se dopustil.

„Schoval jsem to,“ zalhal – musel teď lhát, protože neměl nic než tabák po malých balíčcích, který už se obvyklými cestami dávno rozptýlil mezi vězně.

„No dobrá,“ řekl kapitán Jamie, když se trochu sebral. „Zaveď mě k tomu – okamžitě!“

Jenže žádná skrýš silných výbušnin, ke které by ho Win-
wood zavedl, neexistovala. Nic takového nebylo a nikdy neexistovalo jinde než v pitomé hlavě toho mizerného Winwooda.

Ve velké věznici, jako je San Quentin, se vždycky najdou místa, kde se dá leccos schovat. A jak Cecil Winwood vedl kapitána kriminálem, musel rychle něco vymyslet.

Jak později dosvědčil kapitán Jamie před ředitelskou komisí a jak dosvědčil i Winwood, cestou ke skrýši Winwood řekl, že schoval dynamit společně se mnou.

A já, kterého zrovna po pěti dnech propustili ze samotky a měl jsem za sebou osmdesát hodin ve svěrací kazajce, já, u kterého i tupí dozorci poznali, že jsem příliš slabý na to, abych mohl nastoupit do tkalcovny, já, jemuž povolili volný den, abych se mohl sebrat z toho příšerného trestu – já jsem byl označen za člověka, který pomáhal schovat sedmnáct kilo neexistujících trhavin!

Winwood vedl kapitána Jamieho k místu, kde měl být údajný úkryt. Pochopitelně tam žádný dynamit nenašli.

„Proboha!“ lhal Winwood. „Standing mě podrazil! Vyzvedl tu zásilku a nacpal ji někam jinam.“

Kapitán pronesl pádnější výrazy než „proboha!“. Načež v něm vzkypěla zlost, ale naprosto chladnokrevně odvedl Winwooda do své soukromé kanceláře, zamkl dveře a děsivě ho zmlátil – to všechno vyšlo najevo při slyšeních před ředitelskou komisí. Ale k těm došlo až později. V té době, přestože ho kapitán řezal ze všech sil, Winwood přísahal, že to, co řekl, je čistá pravda.

Co kapitánovi Jamiemu zbývalo? Věřil, že se mu po věznici toulá sedmnáct kilo dynamitu, který má k dispozici čtyřicet zoufalých odsouzenců na doživotí, a ti připravují hromadný útěk. Ano, také Summerface putoval na kobereček před kapitána, a přestože trval na tom, že v balíku byl jen tabák, Winwood stále přísahal, že šlo o dynamit, a uvěřili mu.

V této fázi jsem do děje vstoupil já, či spíš jsem z něho odešel, protože mě zase odvedli ze slunce a denního světla do kobek, a v samotkách jsem pak hnil pět let bez slunce a téměř úplně bez denního světla.

Byl jsem z toho zmatený. Teprve nedávno mě vytáhli ze samotky a ležel jsem na zádech, mučený bolestí, ve své běžné cele, a už mě zase vlekli do kobky.

„Teďka je dynamit v bezpečí,“ povídal Winwood kapitánovi Jamiemu, „i když nevíme, kde je. Standing je jedinej člověk, kterej to ví, a z kobky to nikomu nemůže vzkázat. Ti chlapi jsou nachystaní k útěku. Můžem je čapnout rovnou při činu. Je na mně, abych rozhod, v který chvíli to začne. Řeknu jim, že na to vlítnem dneska ve dvě v noci, že napřed nadopuju dozorce a pak jim poodmykám cely a rozdám pistole. Jestli dneska ve dvě v noci nepřistihnete těch čtyřicet, který vám vyjmenuju, jak jsou oblečený a připravený zdrhnout, tak mě můžete do konce trestu zavřít na samotku, kapitáne. A až bude se Standingem v kobkách i těch čtyřicet chlapů, bude na hledání dynamitu času habaděj.“

„I kdybychom měli věznici rozebrat kámen po kameni,“ chrabře dodal kapitán Jamie.

To se stalo před šesti lety. Za celou tu dobu pochopitelně nikdy nenašli výbušniny, které neexistovaly, ačkoli obrátili věznici tisíckrát vzhůru nohama, jak po nich pátrali. Nicméně správce Atherton až do posledního dne svého správcování pevně věřil, že ten dynamit někde uvnitř opravdu je. Kapitán Jamie, který je pořád kapitánem vězeňské stráže, také dodnes věří, že jsem ve věznici schoval dynamit. Zrovna včera přijel tu dálku ze San Quentinu do Folsomu, aby se ještě jednou pokusil ze mě vypáčit, kde je to schované. Je jasné, že si náramně oddechne, až budu oběšený.

KAPITOLA III

Celý den jsem ležel v kobce a týral si mozek přemítáním, proč mě stihl tenhle nový a nevysvětlitelný trest. Nepřišel jsem na nic jiného, než že na mě nějaký práskač shodil porušení vězeňského řádu, jen aby si udělal dobré oko u dozorců.

Kapitánovi Jamiemu se zatím mohla hlava rozskočit a chystal se na noční akci; Winwood obcházel čtyřicet vězňů s doživotními tresty, aby se připravili k útěku. Dvě hodiny po půlnoci byli v pohotovosti všichni dozorci z celé věznice – i ti, kteří měli po denní směně a měli spát. Pak odbila druhá hodina s půlnoci a oni se vřítili do cel těch čtyřiceti doživotně odsouzených. Do všech současně. Cely se otevřely ve stejném okamžiku a ukázalo se, že muži, které Winwood označil, jsou všichni zcela oblečení, žádný nespí na pryčně a všichni vyčkávají těsně za dveřmi svých cel. To ovšem naprosto potvrdilo pravdivost celé té spleti lží, které vymyslel a propletl básník-padělatel pro kapitána Jamieho. Čtyřicet maníků s doživotními tresty bylo dopadeno v situaci, kdy byli připraveni k útěku z vězení. Ačkoli všichni shodně tvrdili, že útěk naplánoval právě Winwood, nabízelo se vysvětlení, že se na tom později nějak domluvili. Ředitelská komise jako jeden muž uvěřila, že těch čtyřicet chlapů lže, aby si zachránilo krk. Stejně tak uvěřila komise pro podmíněné propuštění, protože ještě neuplynuly tři měsíce a Cecil Winwood, padělatel a básník, nejodpornější zmetek, jakého kdy země nosila, byl propuštěn na svobodu.

Nu, víte, věznice či basa, jak se říká v trestaneckém argotu, je výborná škola pro cvičení ve filozofických úvahách. Žádný z vězňů zde nedokáže přežívat rok za rokem, aniž by se mu nezhroutily jeho nejmilejší představy a nejpohádkovější metafyzické bubliny. Učí nás, že pravda žije a každá vražda vyjde najevo. Tak vám mohu nabídnout ukázku opaku, že totiž vražda pokaždé najevo nevyjde. Kapitán vězeňské stráže, donedávna úřadující správce Atherton i kompletní ředitelská komise – ti všichni věří, ještě teď, že je ve věznici dynamit, který nikdy neexistoval – pouze v přespříliš akcelerujícím mozku s prokluzujícími převody, který patřil degenerovanému padělateli a básníkovi Cecilu Winwoodovi. A Cecil Winwood je stále naživu, zatímco já, naprosto a absolutně nejnevinnější ze všech, jichž se to týkalo, půjdu za několik krátkých týdnů na popraviště.

Teď vám musím vylíčit, jak můj poklid na samotce narušil příchod čtyřiceti doživotně odsouzených. Spal jsem, ale ozvalo se zadunění dveří, jimiž se vcházelo do sekce samovazeb, a to mě probudilo. „Další ubohý trouba,“ pomyslel jsem si, a hned mě napadlo, že teď asi dostává pořádně zabrat, když jsem slyšel šoupání nohou po podlaze, tupé nárazy úderů, prudké výkřiky bolesti, drsné nadávky a zvuky tahání těl. To proto, víte, že každého chlapa celou cestu na samotku dosmýkali.

Ozývala se kovová prásknutí, jak se na samotkách otvíraly jedny dveře po druhých a dovnitř putovalo jedno tělo za druhým. A pořád přicházely další a další skupinky bachařů a přivlékaly zbité odsouzence, které dozorci mlátili i po cestě, a jícny samotek pohlcovaly zkrvavená těla mužů, kteří se provinili tím, že zatoužili po svobodě.

Když o tom tak zpětně přemýšlím, člověk musí být především filozof, aby přežil roky a roky prakticky nepřetržitých vjemů z takovýchto brutálních zážitků. Taky jsem takový filozof. Přečkal jsem v kriminále osm mučivých let a teď, když se jim nepovedlo zbavit se mě jinak, nakonec vyprovokovali státní mašinerii, aby mi navlékla na krk oprátku a zadrhla mi dech váhou mého vlastního těla. Jistě, dobře vím o znaleckých dobrozdáních odborníků, že pád propadlištěm zlomí oběti vaz. A popravení, podobně jako Shakespearovi poutníci, se nevracejí, aby dosvědčili opak. Ale my, kteří žijeme ve vězení, známe případy utajené ve vězeňských kryptách, kdy se popravenému vaz nezlomil.

Je to vůbec legrační věc, tohle věšení lidí. Nikdy jsem oběšení neviděl, ale očití svědkové mi vylíčili podrobnosti o desítce poprav oběšením, takže vím, co mě čeká. Postaví mě na propadliště se spoutanýma nohama, spoutanýma rukama, na šíji mi utáhnou uzel, natáhnou na hlavu černou kápi a pak mě nechají spadnout dolů, dokud setrvačnou hmotnost mého klesajícího těla prudce nezastaví napjatý provaz. Pak se kolem mě sejdou doktoři; jeden po druhém vystoupí na stoličku, zachytí mě rukama, abych se přestal komíhat jako kyvadlo, přiloží mi ucho k hrudníku a budou počítat dohasínající srdeční ozvy. Někdy uplyne od otevření propadliště i dvacet minut, než se srdce úplně zastaví. Můžete mi věřit, že když člověka pověsí na provaze, co nejvědečtěji se pak přesvědčí, zda je opravdu mrtvý.

Neustále odbíhám od svého vyprávění, abych společnosti položil nějakou otázku. Mám na tyhle odbočky a na své otázky právo, protože nebude trvat dlouho a vyvedou mě ven, aby mi právě tohle provedli. Jestli má údajně promyšlený systém uzlu a smyčky oběti zlomit vaz, a to podle údajně spolehlivého propočtu váhy oběti a délky lana, proč potom odsouzenci spoutají ruce i nohy? Společnost jako celek není schopná na tuto otázku odpovědět. Já ale vím, proč se to dělá: a ví to každý amatér, který se někdy připletl k lynčování a viděl, jak oběť chňapne rukama vzhůru, sevře lano a snaží se uvolnit škrtící smyčku staženou kolem hrdla, aby se mohla nadechnout.

Další otázku položím těm uhlazeným a ve vatičce chovaným příslušníkům společnosti, jejichž duše nikdy nezabrousila do končin pekla. Pročpak navlékají tu černou kápi přes hlavu a obličej popravovaného, než ho spustí propadlištěm? Nezapomínejte prosím, že zanedlouho navlečou tuhle černou kápi i na moji hlavu. Mám tedy právo se ptát. Není to snad proto, milí uhlazení občané, že tihle pohůnci od šibenice mají strach pohlédnout na výraz děsu, který ve tváři odsouzence vyvolají svým příšerným činem, a to ve vašem zastoupení a na váš příkaz?

Mějte prosím na paměti, že tuhle otázku nekladu ve dvanáctém století po Kristu, ani v Kristově době, ani dvanáct set let před Kristem. Já, jehož mají pověsit letošního roku, roku devatenáctistého třináctého po Kristu, se ptám vás, kteří nejspíš také vyznáváte Krista, ptám se vás, neboť to budou vaši pohůnci, kdo mě vyvede na popraviště a kdo mi zakryje tvář černou kápí, protože by se neodvážili pohlédnout na tu hrůzu, kterou mi přivodí ještě zaživa.

A nyní zpátky k situaci v kobkách. Když oddusal i poslední dozorce a se zaduněním zapadly dveře uzavírající celé oddělení, všech čtyřicet zmlácených, zklamaných mužů začalo mluvit a ptát se. Ale hned vzápětí se ozval býčí řev, který všechny přehlušil – to obrovitý námořník Jack řečený Plachetka, který taky patřil mezi doživotně odsouzené, všechny utišil, aby bylo možné zjistit, kdo všechno tam je. Kobky byly zaplněné a jejich obyvatelé se hlásili postupně podle čísel samotek. Tak se zjistilo, že všechny cely obývají důvěryhodní vězňové a neskrývá se mezi nimi žádný práskač, který by poslouchal, co nemá.

Jenom u mě si odsouzenci nebyli jistí, na čem jsou, protože jsem nebyl do jejich spiknutí zapletený. A tak mě chvíli vyslýchali. Neměl jsem jim co říct, než že jsem ráno vylezl ze samotky a z kazajky a bez jakéhokoli rozumného důvodu, alespoň pokud jsem věděl, mě zavřeli znovu do kobky, kterou jsem opustil jen na několik hodin. Moje klasifikace jako nepolepšitelného hovořila v můj prospěch, a tak se ostatní zanedlouho dali do řeči.

Jak jsem tak ležel a poslouchal, poprvé jsem se dozvěděl, že se chystal útěk z vězení. Zajímalo je jediné: „Kdo zpíval?“ Bavili se o tom celou noc. Marně mezi sebou hledali Cecila Winwooda a pochopitelně ho všichni podezřívali.

Nakonec Jack zvaný Plachetka konstatoval: „Chlapi, jedná se o tohle. Za chvíli bude ráno a pak nás začnou vytahovat ven a daj nám to pořádně vyžrat. Čapli nás oblečený a nachystaný zdrhnout. Winwood nás podrazil a zpíval. Budou nás tahat ven po jednom a nadělaj z nás sekanou. Je nás čtyřicet. Kdyby někdo zalhal, hned se to provalí. A tak každej z nás, až ho budou valchovat, jen poví pravdu, celou pravdu, a Bůh mu pomoz.“

A tam, v té černé díře člověčí nelidskosti, z jedné samotky ke druhé, s ústy naraženými na mřížích, čtyři desítky odsouzenců na doživotí smrtelně vážně odpřisáhly před Bohem, že povědí pravdu.

Ale jejich pravdomluvnost jim příliš nepomohla. V devět hodin přišli bachaři, hrdinové placení uhlazenými občany, kteří tvoří základ státu, důkladně prospaní a nasycení masem. Ale my jsme nedostali žádnou snídani, ba ani žádnou vodu. A zmlácený člověk je náchylný k horečnatým stavům. Zajímalo by mě, můj čtenáři, zda si dokážeš představit nebo uhodnout aspoň náznak toho, co obnáší pojem zbitý člověk – nebo „zmasený“, jak tomu říkáme my vězňové. Ne, nebudu ti o tom povídat. Spokojím se s konstatováním, že ti zmlácení, horečkou týraní chlapi leželi sedm hodin bez vody.

Tedy v devět hodin se dostavili dozorci. Nebylo jich mnoho. Nebylo potřeba, abych jich přišlo bůhví kolik, protože otevřeli vždycky jen jednu kobku. Přinesli si násady od krumpáčů – příhodné náčiní k „ukáznění“ bezmocného člověka. Pokaždé otevřeli jednu celu, jednu samotku po druhé, a odsouzence na doživotí ztloukli a zbili na kaši. Počínali si nestranně. Dostal jsem stejné bití jako všichni ostatní. A to byl pouhý začátek, předehra k výslechům, které měl podstoupit každý muž zvlášť za asistence zvířeckých surovců placených státem. Tohle byla jen taková ukázka, předpověď pro každého z nás, co můžeme očekávat ve výslechové místnosti.

Za svého pobytu ve vězení jsem prošel různými podobami horoucího pekla, ale zdaleka nejhorší, mnohem horší než to, co mi zanedlouho hodlají udělat, bylo to výjimečné peklo, které se během následujících dnů odehrávalo v oddělení samotek.

Long Bill Hodge, drsný horal, šel k výslechu jako první. Vrátil se za dvě hodiny – přesněji řečeno přinesli ho a hodili na kamennou podlahu jeho kobky. Pak odvedli Luigiho Polazza, sanfranciského gaunera z první generace potomků italských přistěhovalců. Poškleboval se a posmíval bachařům, kteří ho odváděli, a vykřikoval, ať si s ním dělají to nejhorší, co dovedou.

Nějakou chvíli nato Long Bill Hodge zvládl bolest natolik, že začal vnímat.

„Co je to za blbost s tím dynamitem?“ ptal se. „Kdo ví něco o nějakým dynamitu?“

Nikdo nic samozřejmě nevěděl, i když právě dynamit byl předmětem těch výslechů.

Luigi Polazzo se vrátil za necelé dvě hodiny, přinesli ho jako trosku blábolící v deliriu, takže nebyl schopen dát odpověď na žádnou z otázek, které na něho pršely ze všech stran a odrážely se ozvěnou od stěn chodby. Chlapi, které teprve čekalo to, co už on měl za sebou, velice toužili zjistit, co všechno s ním prováděli a jaké způsoby výslechu na něho použili.

Během následujících osmačtyřiceti hodin odvedli Luigiho ještě dvakrát k výslechu. Potom ho, už jako blekotajícího imbecila, přemístili do křídla pro cvoky. Byl to silný chlap, měl rozložitá ramena a široký nos, mohutný hrudník a zdravou krev; bude ve vězeňské cvokárně blábolit ještě dlouho potom, co se já zhoupnu na provaze a uniknu mučitelům z kalifornských kriminálů.

Odváděli jednoho muže po druhém, nikdy dva naráz, a zpátky přinášeli trosky, každého bez výjimky, a nechali je blouznit a skučet do tmy. Jak jsem ležel v cele a poslouchal sténání a naříkání a všechno to škobrtavé blábolení, jakého je schopná bolestí zmatená mysl, nějak se mi vybavila matná reminiscence, jako bych někde a někdy seděl na nějakém vyvýšeném místě, bezcitný a pyšný, a poslouchal podobný chór sténání a skučení. Později, jak se ještě dozvíte, jsem tu vzpomínku určil přesněji, takže jsem věděl, že nářek a steny přicházely od otroků přikovaných k veslařským lavicím. Nesl se ke mně zdola a já, voják, jsem stál na zádi římské galéry. Tehdy jsem se jako velitel jednotky plavil do Alexandrie, odkud jsem pokračoval do Jeruzaléma… Ale tento příběh vám povím později. Zatím…

KAPITOLA IV

Zatím na mě doléhala hrůza, která zavládla voddělení samovazeb po odhalení spiknutí, jehož cílem měl být útěk zvěznice. Během nekonečných hodin čekání mě ani na okamžik neopustilo vědomí, že budu následovat odsouzence, kteří šli přede mnou, že mě bachaři vyvlečou ven, budu muset přežít peklo výslechu, které museli prožít ioni, pak mě jako bezmocnou trosku přivlečou zpátky apohodí mě na kamennou podlahu kobky vystavěné zkamene auzavřené železnými dveřmi.

Přišli pro mě. Neomaleně, hrubě mě táhli pryč, nadávali aobčas mě praštili, až jsem se ocitl před kapitánem Jamiem asprávcem Athertonem, kteří se obklopili půltuctem bestiál-
ních dozorců najatých státem aplacených zdaní, kteří tam byli jen proto, aby provedli jakýkoli příkaz. Ale ani jich nebylo zapotřebí.

„Sedni si,“ řekl správce Atherton aukázal na masivní židli spodručkami.

Ajá, zbitý abolavý, přeživší bez vody celou noc acelý den, ochablý hladem, zesláblý po výprasku, který jsem dostal nádavkem kpěti dnům na samotce aosmdesáti hodinám ve svěrací kazajce, omráčený kalamitou lidských osudů, plný úzkosti, co mě čeká, když jsem viděl, co se stalo sostatními– já, celý roztřesený, zavržené dítě lidského tvora aněkdejší profesor agronomie vtichém univerzitním městečku, já jsem zaváhal, mám-li přijmout tu výzvu aposadit se.

Správce Atherton byl velký mužský, silný chlap. Jeho ruce jako by vystřelily dopředu asevřely mi ramena. Vůči jeho síle jsem si připadal jako stéblo slámy. Zvedl mě nad podlahu amrštil mnou do židle.

„Tak,“ řekl, zatímco já jsem lapal po dechu anaprázdno polykal bolestí, „pověz mi otom, Standingu. Vyplivni to– pěkně všechno od začátku, pokud jsi schopný si spočítat, co je pro tebe prospěšné.“

„Já nevím vůbec nic otom, co se stalo…,“ začal jsem.

Dál jsem se nedostal. Zavrčel jako zvíře askokem byl znovu umne. Opět mě zvedl do vzduchu avrazil do židle.

„Žádné blbosti, Standingu,“ varoval mě. „Pěkně to ze sebe vysyp. Kde je ten dynamit?“

„Já ožádném dynamitu nic nevím,“ namítl jsem.

Aznova jsem se ocitl ve vzduchu abyl tvrdě zaražen do židle.

Protrpěl jsem si rozmanité způsoby týrání, ale když na ně vpoklidu mých posledních dní zavzpomínám, žádné trýznění se nedalo přirovnat kmučení vžidli. Ten masivní kus nábytku byl po nějaké době nárazy mého těla rozbitý tak, že už se ani vzdáleně nepodobal původnímu tvaru. Přinesli jinou židli, apřišla chvíle, kdy byla zdemolována ita druhá. Ale pokaždé byl kmání nový kus anekonečné vyptávání na dynamit pokračovalo pořád dál.

Když se správce Atherton unavil, vystřídal ho kapitán Jamie; pak na jeho místo nastoupil bachař Monohan adonekonečna mě narážel do židle. Apořád jen dynamit, dynamit. „Kde je dynamit?“ aon nikde žádný nebyl. Víte, ke konci bych rád obětoval velkou část své nesmrtelné duše za pár kilo dynamitu, kněmuž bych se mohl přiznat.

Nemám představu, kolik židlí porozbíjeli mým tělem. Bezpočtukrát jsem omdlel ake konci výslechu už se to všechno slilo vjedinou noční můru. Napůl mě odnesli anapůl dostrkali zpátky do temnice. Když jsem přišel kvědomí, objevil jsem ve své kobce práskače. Bylo to bledý, mrňavý feťák, který si kroutil krátký trest ajenž by za špetku drogy udělal cokoli. Jakmile jsem ho poznal, doplazil jsem se kmřížce ve dveřích akřičel jsem do chodby:

„Kamarádi, mám vcele práskače! Je to Ignatius Irvine. Dávejte si pozor, co říkáte!“

Ten výbuch kleteb anadávek, který následoval, by otřásl sebedůvěrou isrdnatějšího člověka, než byl Ignatius Irvine. Ve své hrůze byl kpolitování, protože ze všech stran zazníval křik bolestí zkroucených doživotních odsouzenců, kteří řvali jako zvířata aslibovali mu, že vnásledujících letech ho čekají strašné věci, až se sním potkají.

Kdyby vězňové vkobkách skrývali nějaké tajemství, přítomnost donašeče by je donutila držet jazyk za zuby. Teď však– když přísahali, že budou mluvit pravdu– se před Ignatiem Irvinem bavili docela bez zábran. Velkou hádankou byl pro všechny ten dynamit, okterém nevěděl žádný vůbec nic, zrovna jako já. Obrátili se na mě aprosili, abych se přiznal, pokud odynamitu něco vím, azachránil je všechny od dalšího trápení. Ajá jsem jim mohl jen po pravdě odpovědět, že ožádném dynamitu nemám potuchy.

Ještě než dozorci odvedli práskače zmé cely, stačil mi prozradit něco, zčeho se dalo usuzovat, že ta věc sdynamitem je opravdu vážná. Podělil jsem se oto sostatními, jak jinak: za celý den se vcelé věznici neotočilo jediné kolo. Tisíce odsouzenců, kteří ve vězení také pracovali, zůstaly zamčené vcelách azdálo se, že žádná zrůzných vězeňských dílen nebude fungovat dřív, dokud se nenajde jakýsi dynamit, který někdo schoval kdesi vkriminále.

Avýslechy pokračovaly dál. Vězňové byli opět po jednom vyvlékáni zkobek apřivlékáni či přinášeni zpátky. Hlásili, že správce Atherton akapitán Jamie už jsou tak unavení, že si oba vždycky na dvě hodiny dáchnou. Zatímco jeden spí, druhý vyslýchá. Aspí oblečení rovnou vmístnosti, vníž se mučitelé snaží jednoho za druhým zlomit čtyřicet silných chlapů.

Avtemných celách hodinu od hodiny narůstalo naše šílenství zprodělávaného mučení. Protože jsem to prožil, můžete mi věřit, že oběšení je docela snadná věc vporovnání se způsoby, jimiž lze živé lidi trýznit tak, že skoro přijdou oživot, ale pořád žijí. Já jsem stejně jako ostatní trpěl bolestí ažízní, ale byl jsem na tom oto hůř, že jsem si stále uvědomoval utrpení všech ostatních. Už dva roky jsem platil za nenapravitelného amůj mozek anervy byly vůči utrpení zocelené. Vidět silného chlapa načisto zlomeného je hrozná věc. Kolem mě bylo pozavíraných současně čtyřicet zlomených silných mužů. Neustále někdo volal po vodě aoddělení samotek se změnilo vblázinec plný pláče, vzlykání, blábolení azuřivých kleteb mužů postižených deliriem.

Chápete, včem byl kámen úrazu? Naše pravda, čistá pravda, kterou jsme pořád tvrdili, byla zdrojem našeho zatracení. Když čtyřicet vězňů vypovídalo úplně shodně, mohli správce Atherton akapitán Jamie dospět kjedinému závěru: tohle svědectví byla jen vpaměti natlučená lež, kterou každý ztěch čtyřiceti opakoval jako papoušek.

Zjejich pohledu byla situace vězeňské správy stejně zoufalá jako naše. Později jsem se doslechl, že telegraficky svolali ředitelskou komisi ado vězení naveleli dvě roty státní domobrany.

Nastalo zimní počasí, amráz někdy pořádně štípe ivKalifornii. Vkobkách jsme neměli žádné přikrývky. Vezměte prosím jako fakt, že když se poraněné lidské tělo uloží na zmrzlý kámen, zakousne se do něho krutý chlad. Nakonec nám dali alespoň vodu. Vězeňští strážci snadávkami akletbami natáhli do oddělení kobek požární hadice apostupně nás, jednu celu po druhé, zaplavovali prudkým proudem vody, hodinu co hodinu, anaše už tak zmlácená těla znovu otloukali proudem ztrysky amy jsme stáli po kolena ve vodě, po níž jsme předtím tak moc toužili, ateď jsme se naopak modlili, aby zmizela.

Měl bych vynechat popis toho, co se dál odehrávalo voddělení samovazeb. Jen mimochodem zmíním prostý fakt, že nikdo zoněch čtyřiceti doživotně odsouzených už pak nebyl takový jako dřív. Luigimu Polazzovi už se nikdy nevrátil zdravý rozum. Long Billy Hodge pomalu přicházel opříčetnost, takže asi orok později ho také přemístili do vězeňské cvokárny. Nu apo Hodgeovi aPolazzovi následovali idalší, ujiných zas došlo kpodlomení fyzického zdraví apadli za oběť vězeňské tuberkulóze. Vprůběhu následujících šesti let zemřela celá čtvrtina ztěch čtyřiceti.

Když mě po pěti letech, která jsem prožil na samotce, odváželi ze San Quentinu ksoudnímu procesu, znovu jsem zahlédl Jacka Plachetku. Moc jsem toho neviděl, protože po pěti letech ve tmě jsem na slunečním světle pomrkával jak netopýr, ale přece jsem zJacka viděl tolik, aby mě ztoho zabolelo usrdce. Viděl jsem ho, když jsem přecházel napříč vězeňským nádvořím. Úplně mu zbělely vlasy apředčasně zestárl. Měl propadlý hrudník, vpadlé tváře. Ruce se mu třásly jako při paralýze. Při chůzi vrávoral. Akdyž mě poznal, zalily se mu oči slzami, protože ize mě zůstala žalostná troska něčeho, co bývalo mužem. Vážil jsem čtyřicet kilo. Ve vlasech se mi bělalo několik šedivých pramenů aměl jsem je tak dlouhé, jak mi za pět let narostly, zrovna jako vousy. Ataké jsem se při chůzi kymácel, takže mi dozorci museli pomáhat, když mě převáděli přes oslnivě zářící prostranství vězeňského dvora. Mžourali jsme na sebe sJackem apod žalostným zevnějškem jsme poznávali jeden druhého.

Muži jako on se těší jistým výsadám dokonce ive vězení, atak si dovolil porušit pravidla aoslovil mě nakřáplým, rozechvělým hlasem.

„Ty jsi dobrej, Standingu,“ řekl se smíchem. „Tys doteďka nezazpíval.“

„Taky jsem nic nevěděl, Jacku,“ zašeptal jsem– nic lepšího než šepot jsem nesvedl, protože po pěti letech, kdy jsem nemluvil, jsem skoro přišel ohlas. „Myslím si, že tady žádný dynamit nikdy nebyl.“

„To je jasný,“ zasmál se adětinsky kýval hlavou. „Jen při tom zůstaň. Nikdy jim nic nepráskni. Jsi fakt dobrej. Já před tebou smekám, Standingu. Tys nikdy nezazpíval.“

Adozorci mě vedli dál aJacka zvaného Plachetka jsem už nikdy neviděl. Bylo naprosto zřejmé, že dokonce ion uvěřil vmýtus týkající se dynamitu.

Dvakrát mě vyslýchala kompletní ředitelská komise. Střídavě mě zastrašovali apřemlouvali. Jejich stanovisko se rozčlenilo ve dva návrhy: když vydám dynamit, formálně mě potrestají třiceti dny vtemnici apotom ze mě udělají důvěrníka ve vězeňské knihovně. Když budu paličatě trvat na svém adynamit nevydám, zavřou mě na samotku až do konce trestu. Vmém případě coby doživotně odsouzeného se to rovnalo izolaci vkobce až do konce života.

Ale kdepak, Kalifornie je přece civilizovaný stát. Ve sbírce právních předpisů žádný zákon odoživotní samovazbě ne-
existuje. Je to krutý, nezvyklý trest ažádný stát se neproviní tím, že by takový zákon přijal. Nicméně vdějinách Kalifornie jsem třetí člověk, který byl odsouzen kdoživotí na samotce. Další dva byli Jake Oppenheimer aEd Morrell. Brzy vám onich povím víc, protože jsem snimi roky hnil vcelách mlčení.

Ano, ještě něco. Zanedlouho mě vyvedou ven aoběsí– ne, nebude to kvůli tomu, že jsem zabil profesora Haskella. Za to jsem dostal doživotí. Oběsí mě, protože mě shledali vinným fyzickým napadením aublížením na zdraví. Ato není žádný kázeňský přestupek. To je trestný čin, který je uvedený vtrestních zákonech.

Mohu uvěřit, že jsem někomu přivodil krvácení znosu. Neviděl jsem, že by skutečně tekla krev, ale jsou na to důkazy. Jmenoval se Thurston. Dozorce ze San Quentinu. Vážil osmdesát kilo abyl zdravý jako buk. Já jsem nevážil ani čtyřicet, zdlouhého pobytu ve tmě jsem byl slepý jako netopýr adrželi mě tak dlouho zavřeného vtěsném prostoru, že se mě na velkých otevřených prostranstvích zmocňovala závrať. Vlastně jsem byl ukázkovým příkladem počínající agorafobie, jak jsem velmi rychle zjistil toho dne, kdy jsem unikl ze samotky apraštil strážného Thurstona do nosu.

Udeřil jsem ho, když se mi postavil do cesty apokoušel se mě chytit, apak se mu spustila krev znosu. Aza tohle mě oběsí. Ve státě Kalifornie platí takový zákon, že když odsouzenec na doživotí jako já uhodí vězeňského dozorce, jako byl Thurston, dopustí se tím hrdelního zločinu. Jistě– to krvácení znosu ho nemohlo obtěžovat déle než půl hodiny, ale itak mě za to pověsí.

Ato není všechno! Vmém případě tenhle zákon platí až ex post facto. Čili neplatil vdobě, kdy jsem zabil profesora Haskella. Vyhlásili ho teprve potom, co jsem usoudu dostal doživotní trest. Aoto právě běží: kvůli doživotnímu trestu se na mě vztahuje zákon, který tehdy ještě ve sbírce právních předpisů vůbec nebyl. Akvůli postavení doživotního odsouzence budu oběšen za napadení sublížením na zdraví, jehož jsem se dopustil vůči dozorci Thurstonovi. Je to očividný případ ex post facto, takže je to protiústavní.

Jakou váhu má však ústava aústavní právníci, když jde oto, aby byl konečně zlikvidován nechvalně známý profesor Darrell Standing? Moje poprava se dokonce nestane ani precedentním případem. Před rokem, jak ví každý, kdo čte noviny, pověsili Jakea Oppenheimera, právě tady ve Folsomu, za velice podobný delikt… Jenomže on se nedopustil napadení sublížením na zdraví vůči bachaři, kterému by tekla červená… Neúmyslně řízl kuchyňským nožem jiného trestance.

Je to zvláštní, tenhle život achování lidí azákony ajejich spletité cestičky. Tyhle řádky píšu ve stejné cele voddělení vrahů, kterou obýval Jake Oppenheimer, než ho odvedli na popraviště analožili sním tak, jak naloží ise mnou.

Upozorňoval jsem vás, že chci psát omnoha věcech. Teď se vrátím ke svému vyprávění. Ředitelská komise mi dala na vybranou: postavení vězeňského důvěrníka aosvobození od práce ujutových stavů– pokud je zavedu kmytickému dynamitu; doživotní pobyt na samotce, pokud odmítnu vydat dynamit, který nikdy neexistoval.

Dali mi na rozmyšlenou čtyřiadvacet hodin ve svěrací kazajce. Pak mě před ředitelskou komisi předvedli podruhé. Co jsem měl dělat? Nemohl jsem jim ukázat dynamit, který nebyl. Tohle jsem jim řekl aoni odpověděli, že jsem lhář. Řekli, že jsem těžký případ, nebezpečný člověk, morálně degenerovaný zločinec století. Pověděli mi ještě mnoho jiných věcí apotom mě dali odvést na samotku. Zavřeli mě do cely číslo jedna. Včísle pět ležel Ed Morrell. Včísle dvanáct zase Jake Oppenheimer. Ten už tam trávil desátý rok. Ed Morrell byl zavřený na samotce teprve rok. Odpykával si padesátiletý trest vězení. Jake Oppenheimer byl odsouzen na doživotí. Ajá zrovna tak. Ztoho se dalo soudit, že my tři tady strávíme dlouhou dobu. Avida– přešlo teprve šest let anikdo znás už na samotce není. Jakea Oppenheimera oběsili. ZEda Morrella udělali vrchního důvěrníka pro celý San Quentin aonehdy ho podmíněně propustili. Ajá sedím ve Folsomu ačekám na den, který soudce Morgan stanoví podle zákona akterý bude mým dnem posledním.