Karin Kuschik

50 vět, které vám usnadní život

Klíč k vnitřní sebejistotě

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s. r. o., v roce 2024.

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel.: +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: květen 2024

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-186-1

Vytvoření elektronické verze  PureHTML.cz, 2024

Papírové vydání:

Původní vydání: 50 Sätze, die das Leben leichter machen:
Ein Kompass für mehr innere Souveränität

Copyright © 2022 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

© Karin Kuschik

1. vydání

Překlad: Martin Richter

Jazyková úprava: Eva Děrglová

Odpovědná redakce: Anna Hořejší

Sazba a úprava obálky: Artedit spol. s r. o., Praha

Tisk a vazba: Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

ISBN: 978-80-7670-160-1

Knihy lze zakoupit v knihkupectvích nebo výhodně

přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz.

Všem klientům a přátelům, kteří se nenechali odradit a vytrvale se mě ptali, kde si to všechno budou moci konečně přečíst.
Tak prosím, moji milí. Zde.

PŘEDMLUVA

Vy ale máte štěstí! Karin Kuschik konečně vydala knihu – super! Co jsem se o této úžasné dámě a její schopnosti proměňovat druhé lidi nabásnil. Co jsem se ji naprosil, aby své cenné rady poskytla i ostatním. Dosud byla tato výsada vyhrazena jen firmám a umělcům. Její první kniha teď všechno mění.

Karin mi už více než patnáct let radí s režií a dramaturgií, pomáhá mi s texty pro má představení, přednášky a semináře a s prezentací na jevišti a při rozhovorech. Obvykle se na ni absolutně spoléhám, neboť má zvláštní schopnost vžít se do situace druhých lidí a jako mistr rétoriky je vždy o krok dál než ostatní. Její zásluhou rostu nejen profesně, ale i osobně, protože Karin mi při každém setkání vždy jakoby mimochodem pomůže také s řešením různých životních situací. Díky ní dnes přesně vím, co chci, vyjadřuji se jasněji a působím sebevědoměji. To samé jsem zaznamenal i u mnoha dalších jejích klientů. A teď máme znalosti Karin Kuschik k dispozici koncentrované v jediné knize.

Musím na rovinu říct, že tahle kniha je prostě požitek! Samozřejmě jsem věděl, že Karin má ráda analogie a že se vyjadřuje svižně a názorně – už jen proto ji vždy tak rád poslouchám. Je skvělé, že tento talent nyní projevuje i jako autorka, a mám z toho opravdovou radost.

Obsah je zábavný, věcný, dojemně pravdivý a v každém případě přínosný. Jsou to jednoduché návody, které zaručeně fungují – sám se jimi řídím už léta. Ušetřily mi spoustu diskusí. S ostatními i se sebou samým.

Use it or lose it. Používej to, nebo o to přijdeš. Uvedené anglické rčení je mantrou mých hypnotických seminářů, protože náš mozek skutečně zapomíná vše, co pravidelně neopakujeme. Proto se mi líbí, že tahle kniha neobsahuje nic, co by člověk musel nejprve trénovat někde v koutě, ale že nabízí konkrétní pokyny, které uplatníte přímo v praxi. Jinými slovy, jakmile se to bude hodit, jednoduše vypalte příslušnou větu, i když vás to možná bude stát trochu sebezapření. Odměnou vám bude mimořádná zkušenost. A přesně to je cílem rozvoje osobnosti: získávání nových zkušeností.

V hypnóze to funguje stejně. Čím podivnější zkušenost, čím magičtější zážitek, tím rychleji se rozvíjíme. Jako kouzelník a hypnotizér jsem si obzvláště vědom toho, jakou sílu má jazyk. Mocná slova mohou vyvolat nové myšlenky, nové vzorce a nové zážitky. Mnohé věty v této knize proto považuji za jakousi malou hypnózu, protože nás mohou okamžitě přenést do příjemnějšího stavu vědomí nebo, jinak řečeno, zhypnotizovat nás do nového, sebevědomého postoje.

Karin si váží času svých klientů, proto nepíše nijak rozvláčně, což je u populárně-naučné literatury příjemná vzácnost. Místo toho předkládá kompaktní, přesvědčivá poselství, která jsou zábavně zabalená do příběhů z běžného života. Uvidíte, že sotva dočtete jednu kapitolu, pustíte se do další, přestože už bude po půlnoci. Tahle kniha je prostě návyková.

Přeji vám při čtení příjemnou zábavu. Můžete se těšit na padesát kouzelných formulí, které vám usnadní život.

Váš Thimon von Berlepsch

ÚVOD

Tato kniha vám ušetří čas. Čas, který byste jinak mohli promarnit nedorozuměním, zabedněností nebo dlouhým monologem. Rozhodně by to byly slepé uličky, jaké často vedou přímo kdramatické situaci. Tato kniha obsahuje malé věty svelkým účinkem. Věty, jež vám usnadní život, protože každá znich vás vyzývá květší upřímnosti, srozumitelnosti, rozhodnosti aautenticitě.

Budete-li aktivně používat aspoň pět tipů zpadesáti, váš život bude zanedlouho vypadat úplně jinak, ato jak navenek, tak izevnitř – je přece krásné vypadat dobře isám před sebou.

Některé rady zní možná radikálně, jiné docela obyčejně či dokonce nudně. Apřesně oto mi šlo. Klidně si myslete, že to zvládnete levou zadní – poněvadž to bylo mým cílem. Koneckonců, měli byste to mít vživotě lehčí.

Zrovna nedávno jedna klientka použila jeden znejjednodušších anejkratších výroků ztéto knihy na rodinné oslavě akvelkému údivu všech přítomných si poprvé vživotě konečně prosadila svou. Stalo se to díky prostému komentáři, který zněl: „Jak říkám.“ Dvě krátká, nevinná slůvka, jež však způsobila pořádný poprask. Aprávě otento efekt se napříč celou knihou snažím: snadné použití apřesvědčivý účinek. Existuje lepší kombinace?

Během let koučování jsem zjistila, že kořeny téměř každého problému spočívají vtom, že si lidé buď neváží sami sebe, nebo si nedovedou vymezit hranice, případně se neumí jasně vyjádřit. Bez ohledu na to, sjakými rozmanitými starostmi se na mě klienti obraceli, nakonec se vždy jednalo ojeden ztěchto problémů, nebo dokonce ovšechny tři najednou. Odráží se to samozřejmě ivpříbězích uvedených vknize: vždy jde osebeřízení. Každý, kdo se zajímá oosobní rozvoj, se totiž automaticky vědomě či nevědomě zabývá tématem řízení či vedení. Jak řídím zaměstnance, své vztahy, manželství, jak vedu rozhovor nebo dokonce sám sebe. Jsem si jistá, že sebeřízení je předpokladem pro to, méně podléhat egu avíce následovat své já, aže je tedy izárukou onoho úžasného, jemného azdánlivě bezdůvodného pocitu štěstí zvaného sebejistota.

Věty ztéto knihy můžete použít při rozhovoru, apředejít tak hádce, nebo si je říci sami pro sebe – jako vnitřní vzkaz. Některé věty totiž fungují nejlépe při samomluvě, protože nám připomínají to, oco nám skutečně jde.

Lidé často oplývají ohromnými znalostmi, bohužel však nejsou schopní uplatnit je vpraxi, což je velká škoda. Proto jsem vytvořila zkratky, které vám stím pomohou. Avšechny tyto zkratky jsou shrnuty vtéto knize.

„To bylo snadné – vpodstatě to šlo skoro samo!“ Podobné prohlášení je pro mě největší pochvala. Přesně tak by to mělobýt. Proto také vzávěrečné kapitole „Výzva“ uvádím praktické tipy, díky nimž si lehce zapamatujete vše, co budete potřebovat. Protože ten úžasně uklidňující pocit sebejistoty můžeme zažít jen tehdy, když máme vzásobě soubor spolehlivých výrazových prostředků akdykoliv můžeme vytáhnout eso zrukávu.

Mám ráda názorné příklady askutečné příběhy. Sjejich pomocí vám vkaždé kapitole vysvětlím, jak daná věta vznikla, vjaké situaci měla cenu zlata nebo komu usnadnila život. Všechny příběhy vtéto knize jsou tedy pravdivé, jen jména jsou smyšlená ataké jsem pozměnila města, obory amísta. Výsledkem je divoká směsice, vníž se pravděpodobně nepoznají ani ti, kteří se popsaných událostí účastnili. Diskrétnost je otázkou cti.

Možná se budete divit, proč vnázvech kapitol neustále střídámoslovení. Jednou tykám, podruhé se vyjadřuji formálněji – jako bych se nemohla rozhodnout. Napsala jsem to tak schválně, protože mých padesát vět uplatníte vnejrůznějších situacích, vsoukromém ipracovním životě. Můžete je použít vrozhovoru scizími lidmi ipřáteli, se zákazníky nebo sdětmi. Aprotože si nejspíš se svým šéfem vykáte, zatímco dceři tykáte, najdete zde různé kombinace.

Mimochodem, kniha je koncipována tak, že ji můžete číst zcela volně, podle svého uvážení. Výklad nemá chronologickou strukturu. Každá kapitola funguje samostatně, takže můžete číst popořadě, od začátku nebo třeba od konce, případně přeskakovat sem atam, jakkoli se vám zlíbí. Někdo se možná nejprve podívá na obsah, aby zjistil, která věta ho osloví nejvíc, jiní si to nebudou komplikovat audělají to, co vždycky: začnou na začátku askončí na konci, je to přece kniha. Ale zmého pohledu je to zároveň truhla pokladů, která nabízí konkrétní řešení určitých situací. Proto byste měli vědět, že si můžete bez okolků vybrat jen tu kapitolu, která se vám bude hodit na zítřejší schůzku, arovnou ji využít. Nebo nechte rozhodnout náhodu: prostě knihu někde otevřete – azačněte číst. Vdnešní době je vmódě finger food, proto vám tady podávám jednohubky. Každá jednohubka zabere nanejvýš deset minut. Ať už chcete postupovat jakkoli: užijte si to!

Ještě pár zmínek ohledně jazykového stylu. Snažím se psát co nejvíc plynule. Také čtu radši knížky, které mají spád. Ani jako autorka nechci nabízet nic, co bych sama nečetla – ani kdyby to bylo politicky korektní. Asi tušíte, na co narážím: na genderově korektní vyjadřování. Jako uctivý aotevřený člověk mám samozřejmě vždy na mysli všechny lidi, muže iženy, asamozřejmě bych to měla dát najevo iodpovídajícím pravopisem. Nicméně jsem od toho záměrně upustila. Nechci vcelé knize neustále opakovat klienti aklientky či čtenářky ačtenáři. Zkrátka se mi to příčí. Nejde oprincip ani opostoj, ale čistě ojazykový cit, který se něčemu takovému vzpouzí. Proto doufám, že budete kmému výběru slov tolerantní, abudu ráda, jestliže bude kniha oslovovat vás všechny, ato ibez hvězdiček, dvojteček ajiných pomůcek. Vkaždém případě vás ktomu upřímně vybízím, protože vždycky mám na mysli všechny lidi – aurčitě ivás.

1

JEN JÁ ROZHODUJI O TOM, KDO MĚ NAŠTVE

Atmosféra vberlínském nahrávacím studiu houstne. Manažer známé zpěvačky řve na hudebního producenta, který si to samozřejmě nenechává líbit, zatímco popová hvězdička stojí uprostřed vřavy, usrkává latte macchiato avyfukuje do vzduchu obláčky kouře. Mne jako textařky se spor netýká, ale když se zpěvačky ohromeně zeptám, jak se jí vtom chaosu daří zachovávat klid, jen se bezstarostně usměje apokrčí rameny: „Jen já rozhoduju otom, kdo mě naštve.“ Zpozorním. To bych do ní nikdy neřekla. To je vážně skvělá věta. „Takže jen já sama rozhoduju otom, kdo mě naštve?“ Okamžitě si větu zařadím do svého repertoáru. Od té doby usnadnila život nejen mně, ale istovkám klientů.

Kurt Tucholsky prý kdysi řekl: „Na zlosti je nejhorší to, že člověk tím sám sobě škodí, ale nikomu neprospěje.“ Naprosto sním souhlasím, protože zlost je skutečně absolutně nesmyslná emoce, jež nevede kničemu jinému než kdalší zlosti. Stejně jako radost přitahuje radost apochybnosti vyvolávají nové pochybnosti, zlost živí jen další zlost. Proto nemá smysl se rozčilovat. Ale řekněte to někomu, kdo je na pokraji zhroucení, protože se právě šíleně ztrapnil, vzal si něco osobně nebo se znějakého důvodu cítí ohrožený. Vtakové situaci si nikdo neřekne: „To je opravdu dobrá myšlenka, hned se přestanu rozčilovat. Díky za tip!“

Faktem je, že poznání nebo prozření jen velmi zřídka stačí ke změně chování, protože taková změna je vždycky výsledkem nového postoje. Právě proto má moje první věta takovou sílu. Není to jen rétorický nástroj, ale vyjadřuje postoj. Ajak toho tedy dosáhneme? Když se nás to, co chápeme racionálně, dotkne iemocionálně. Když námi něco otřese avyvolá to vnás pocit, že od nynějška chceme žít jinak. Jakmile máme dostatečně velkou motivaci, učiníme pevné rozhodnutí – aod té chvíle je mnoho věcí skutečně snazších.

Vyrostla jsem ve Frankfurtu nad Mohanem, takže znám typickou hesenskou mantru: „Než abych se rozčiloval, tak je mi to radši jedno.“ To je opravdu užitečný životní postoj, protože kromě toho, že evidentně vyjadřuje jistý sklon kpohodlnosti, vyjadřuje především sebejistotu. To znamená, že stímto postojem sice bereme problémy vážně, ale ne tak vážně, abychom předali moc nad vlastními pocity druhým lidem, navíc těm, kteří nás rozčilují. Proč bychom měli chtít, aby otom, kdy ajak se cítíme, rozhodoval někdo jiný?

Nemá to smysl, kazí nám to náladu aokrádá nás to onáš životní čas, apřesto se to děje znovu aznovu. Uvědomte si, že smnožstvím energie, kterou lidé na celém světě denně vynakládají na zlost, bychom mohli pravděpodobně osvítit celá města. Pravdou je, že problém vyvolá dvakrát tolik stresu, pokud se kvůli němu rozčilujeme, atřikrát tolik, jestliže se na sebe samotné ještě ke všemu naštveme za to, že jsme se rozčílili. Aspoň tyto reakce bychom si mohli odpustit.

Ale jak to udělat? Odvíjí se to snad od typu osobnosti? Naštěstí ne. Zlost avztek jsou spíš důsledkem chybějícího rozhodnutí. Patříte-li klidem, kteří rádi jednají samostatně apro které je důležitá svoboda aodpovědnost, pak pro vás bude mít moje rada vtitulku této kapitoly cenu zlata, ataké ji vpraxi využijete mnohem snáz, než si možná vtuto chvíli myslíte. Stačí si jenom uvědomit, že představa, že by za to, jak se právě teď cítíte, mohly okolnosti, je pouhou iluzí. Ve skutečnosti to je avždycky byl váš vlastní způsob reakce na okolnosti. Pokud se pevně rozhodnete, že si od nynějška budete sami určovat, kdo aco vás může naštvat, je to skvělý první krok.

Dohodněte se sami se sebou, že nová mantra „Jen já rozhoduji otom, kdo mě naštve“ prostoupí vaším systémem astane se takříkajíc šumem vpozadí. Protože pokud vám dnes dává smysl, ale zítra si na ni už ani nevzpomenete, bude vám bohužel kničemu. Rozhodněte se, že až si příště všimnete, že vás něco začíná štvát, nebudete reagovat okamžitě. Místo toho nejprve vydechnete apři nádechu si připomenete svou novou větu. Teprve pak se rozhodnete, zda se chcete rozčílit, nebo ne. Jestliže se nebudete chtít naštvat, můžete zareagovat například takto: „Mohl bych toho teď tolik říct, ale radši se budu držet tématu. Vyhovuje ti to?“ Nebo: „Nemám chuť se rozčilovat. Je to pro mě příliš vyčerpávající. Držme se radši věci.“ Nebo: „No, to je zajímavé. Ajak teď budeme pokračovat? Navrhuji, že nějak konstruktivně.“

Ale vpodstatě je jedno, co řeknete. Opravdu na tom nesejde. Jsem přesvědčena, že nejde oto, jak to přesně formulujete, ačkoli většina klientů se této teze zpočátku neoblomně drží. Zjistila jsem, že úspěšná deeskalace situace spočívá ve vnitřnímpostoji, jaký zaujmeme, než začneme reagovat. Je-li tento postoj správný, nezáleží na tom, zda proneseme sofistikovaný, nebo úplně jednoduchý výrok. Vlastně bychom nemuseli říkat vůbec nic. Jestliže však dovolíme, aby se středem pozornosti stala zlost, ani ta nejrafinovanější formulace nepřinese dobré řešení.

Apokud vás protějšek chce provokovat ještě víc azačne se vám posmívat, že zachováváte klid, otázkami typu „Ty mi na to nic neřekneš?“ nebo „Copak tě to neštve?“, pak si vždycky můžete sednout, usmát se, vduchu vyfouknout obláček kouře aprohlásit: „No, víš… otom, kdo mě může naštvat, rozhoduju jen já sám.“

CO VÁM DÁ TATO VĚTA?

SUVERENITU. ČISTÉ SVĚDOMÍ. ČAS

2

NEDĚLÁM TO PROTI TOBĚ,
DĚLÁM TO PRO SEBE

Katja je naštvaná. Mrskne tašku na žlutou židli vedlesebe ahned spustí: „To je kzbláznění. Včera večer…“

Vypráví, jak přišla domů vyčerpaná po náročném dni ajediné, po čem toužila, byla horká koupel, na kterou se těšila celé odpoledne. Jenže zrovna ten večer její přítel koupil lístky do kina. Tohle Tom nikdy nedělá, na což si Katja ostatně dost často stěžovala. Zapeklitá situace.

Katja, odhodlaná nevzdat se své vytoužené vany, prohlásila důrazně: „Moc mě to mrzí, ale dneska ztoho nic nebude. Potřebuju horkou koupel.“

Tom se pochopitelně bránil: „Cože? Koupel si přece můžeš dát kdykoli! Už jsem ty lístky zaplatil!“ Vážně si začala napouštět vodu? Vešel za ní do koupelny, kde Katja akorát sypala do vany obrovskou dávku modré koupelové soli.

„No, skvělý! Děláš to jen proto, abych se teď kvůli tomu cítila hrozně!“ snažila se Katja překřičet hučící proud vody.

„Já? Kdo komu právě zkazil večer? Zrovna když jsem tě chtěl aspoň jednou překvapit!“ Tom za sebou práskl dveřmi.

„Blbec.“

Možná podobná obvinění také znáte: „Když jsi takový, je mi ztoho nanic“ nebo „Kvůli tobě je mi teď hrozně“. Jistě, vokamžiku, kdy se hádka vyostří, tomu opravdu věříme – kdo se cítí špatně, má pravdu. Ale později, schladnou hlavou, bychom si měli uvědomit, že to přece není možné. Jak by mohl někdo jiný způsobit, abychom se cítili špatně? Copak jsme sami neřekli ani slovíčko? Vpodstatě všechna, že? Nevytváříme si své pocity sami?

Jsou to docela sugestivní otázky, ale je tomu tak. Jako koučka jsem samozřejmě přesvědčená, že otom, jak se cítíme, rozhodujeme my sami. Vidíte to podobně, nebo vás tento bod trochu dráždí? To, čemu věříme, hodně záleží na naší toleranci vůči stresu, na našich zkušenostech, které přirozeně utvářejí náš celkový pohled na svět, avneposlední řadě ina tom, nakolik máme rozvinuté vědomí vlastní hodnoty. Znovu připomínám první větu znašeho seznamu, protože její téma stím vším úzce souvisí: Jen já rozhoduji otom, kdo mě naštve.

Přesto bych si koné záležitosti „kino versus vana“ dovolila navrhnout ještě jednu větu– obdobně účinnou amnohem analytičtější: Nedělám to proti tobě, dělám to pro sebe. Ten rozdíl je opravdu důležitý. Umožní vám vytyčit jasnou hranici mezi sebou atím druhým. Tuto hranici totiž bohužel často přehlížíme, což může rychle vést kútočnému chování. Ajakmile to začne, ocitneme se už jednou nohou vzóně vzájemného obviňování. Pak už stačí jen krok azačneme zaměňovat tebe amě, záměr aúčinek, skutečnost adomněnku. Avnásledné divoké změti se nám těžko podaří najít vůbec nějakou hranici. Kde končím já – akde začíná ten druhý? Copak to ještě někdo pozná?

„Chceš jít se mnou do kina?“

„Radši bych zůstala doma.“

„Teď jsi mi zkazila večer!“

Krátký souboj, kdy si navzájem zasadíme několik ran– ito je možnost, jak strávit společný večer. Zkusme to jinak:

„Chce se ti do kina?“

Katja na to: „Mrzí mě to, ale dneska se mi to vůbec nehodí. Jsem úplně vyřízená acelý den se těším na horkou koupel.“

ATom: „No super, zrovna když jsem konečně koupil lístky.“

Katja: „To je fakt na houby. Vážně mě to mrzí. Vím, že jsi to myslel dobře. Aděkuju ti za to.“

Tom: „Proč jsi na mě tak zlá?“

Katja: „Jak zlá? Nedělám to proti tobě. Dělám to pro sebe. Vtom je obrovský rozdíl.“

Itakhle to mohlo probíhat. Apokud by Tom trval na tom, že se ipotom cítí ublížený – budiž, to už je jeho věc. Rozčilování je dobrovolné. Ale jeho přítelkyně by po takovém rozhovoru mohla mít čisté svědomí. Ito je dobrovolné.

Pamatujte si, že mezi tím, kdy se někdo rozhodne jednat na váš úkor, atím, kdy se prostě rozhodne jednat ve svůj prospěch, je zásadní rozdíl. Než vypukne další velká hádka, stojí za to se nad tímhle rozdílem aspoň krátce zamyslet. Mohli byste totiž obratně předejít mnoha zbytečným sporům, jaké byste jinak – vzávislosti na svém temperamentu – řešili buď sami se sebou, nebo přímo sněkým jiným.

„Nedělám to proti tobě, dělám to pro sebe“ je věta, kterou bych ráda doporučila jak těm, kteří by ji vbudoucnu chtěli vyslovit avytyčit si vklidu hranice, tak těm, kteří ji možná vbudoucnu uslyší. Podle mých zkušeností je totiž dobré, jestliže si lidé – zejména ti, kteří mají tendence vztahovat všechno na sebe – uvědomí, že pro jednou nemusí být určitá událost namířena proti nim.

Pokud máte pocit, že se vás tato myšlenka dotýká, azbývá vám ještě trochu energie, již byste chtěli nějak smysluplně využít, můžete teď přeskočit rovnou na větu 17 nebo 42. Ityto věty vás naučí jednoduše se vymezit: „Myslím, že to je tvůj problém“ a„Nebudu si to brát osobně“. Obě věty mohou mít tentýž osvobozující účinek jako ta, kterou Katja od onoho večera vkoupelně skutečně občas úspěšně používá.

Aco když se věci vyvinou úplně jinak abudete to vy, kdo se bude cítit napadený? Pak si představte, že vám váš protějšek právě vysvětlil, že jeho rozhodnutí svámi nemá nic společného. Přesně podle hesla: „Nedělám to proti tobě, dělám to pro sebe.“ Je pravděpodobné, že díky tomu budete danou situaci vnímat hned oněco lépe.

CO VÁM DÁ TATO VĚTA?

JASNO. POROZUMĚNÍ. HARMONII.

3

OMLOUVÁM SE

Jak by byl život krásný, kdyby všichni ve své řeči ovládali tři nejdůležitější pojmy, jež najdou vkaždém cestovním průvodci hned za pozdravem. Děkuji. Prosím. Omlouvám se. Dokonce iti, kteří postrádají sebemenší nadání pro cizí jazyky, si během dovolené dokážou tyto tři formulky zapamatovat. Ale ve vlastním jazyce? Zdá se, že se zkaždodenního života postupně vytrácejí.

Například tuhle vsupermarketu. Muž, zahloubaný do nákupního seznamu, tlačí svůj vozík kpokladně, až jím zdárně narazí přímo do achilovky paní, která stojí ve frontě před ním. Žena vykřikne achytí se za odřené lýtko. Muž polekaně stáhne vozík zpátky arozhořčeně prohlásí: „No co? Mám na nose brýle na čtení!“ Chování při nakupování je zpsychologického hlediska velmi zajímavé.

Ve stejném obchodě uautomatu na vracení lahví zaznamenám výrok, který jsem slyšela už mnohokrát – avy určitě taky. Jedna žena, která si právě něco zřejmě rozmyslela, udělá pár kroků vzad anarazí do jiné. První žena: „Jejda!“ Druhá: „Dávejte pozor!“ První: „Já nemám oči vzadu!“ Tahle věta mě pokaždé fascinuje, protože je jasné, že to přece nemá nikdo, aprávě proto je dobré se nejdřív ohlédnout, než udělám krok vzad. Někdo ale radši hledá způsob, jak ze srážky obvinit toho druhého.

Proč je vlastně nutkání zbavit se viny silnější než potřeba se omluvit? Nemělo by to být naopak? Rozhodně to nevypadá, že by omluva byla vrozeným, původním lidským reflexem. Všimla jsem si, že zdaleka ne každému je impuls omluvit se vlastní. Pro některé lidi je tato představa jednoduše absurdní. Určitě při tom všem záleží na konkrétních zkušenostech, jaké jsme vsouvislosti somluvou zažívali vdětství.

„Okamžitě běž za tím klukem aomluv se mu! Tohle se přece nedělá! Tak, ateď si podejte ruce!“ křičela nedávno jedna matka na své dítě na pískovišti. Akdyž pak během oné omluvy její asi čtyřletý syn upřeně zíral do země, následovala další výzva: „Dívej se utoho do očí, ať je jasné, že to myslíš vážně! Takže znova, jaké je to kouzelné slovíčko?“ Ano, itak může vypadat výchova – myslím vštěpování namísto porozumění. Teď už mi vlastně nepřipadá tak divné, že muž sbrýlemi na čtení zapomněl šarmantně zavrkat: „Promiňte! Bolí to moc? Opravdu mě to mrzí.“

Chápu, že člověk může mluvit určitým jazykem, jen pokud se ho někdy naučil. Nicméně, vždycky mi přišlo docela trapné vymlouvat se vdospělosti na nedostatky zdětství. Že nás tehdy nikdo nenaučil, jak se máme omluvit? To je ale škoda. Tak se to naučíme teď– bude to snadné, dnes už jsme přece mnohem chytřejší. Vzpomněla jsem si na knihu Bena Furmana: Nikdy není pozdě na šťastné dětství[1]. Už jen její název na mě působí úžasně uklidňujícím anádherně slibným dojmem. Stručně řečeno, znamená to, že všechno se dá dohnat.

Patříte-li klidem, pro něž je obtížné se omluvit, možná vás přesvědčí vědomí, že omluva může mít největší přínos pro vás samotné. Koneckonců tím, že se upřímně omluvíme, sejmeme ze svých beder vinu, kterou pravděpodobně cítíme jako břemeno. To je přirozeně úleva. Někteří lidé pravděpodobně namítnou, že člověk se nemůže zbavit viny sám, že to za nás musí udělat někdo jiný. Jediné, co můžeme udělat sami, je požádat oodpuštění. To je samozřejmě pravda. Nicméně většina lidí používá výraz omluvit se, takže to tak necháme. Protože bez ohledu na to, jestli řeknete radši „omlouvám se“, nebo „odpusť mi“, je to stejně osvobozující. Projevujeme tím zájem, vyjadřujeme lítost nebo vůli uvést věci na pravou míru. Jen to říkejme častěji. Astejně tak prosím přijímejme, když se někdo omluví nám, místo abychom to odmítali slovy „onic nejde“, „nic si ztoho nedělej“ nebo „to nic“.

Někteří lidé přistupují komluvám poněkud komplikovaně. Radši za sebe nechávají mluvit květiny nebo kupují drahé šperky. Avymáčknou ze sebe jen: „To je za ten včerejšek.“ Je to bezpochyby lepší než nic apěkný šperk může taky leccos napravit. Nic to ale nemění na tom, že kdyby se dotyčný dokázal přimět najít ta správná, omluvná slova, mohl by se na sebe do zrcadla dívat slepším pocitem.

Jedna moje klientka, říkejme jí Ute, dostávala takové omluvné dárky celá léta. Ale iformulace „to je za ten včerejšek“ by byla vpřípadě jejího manžela zcela nepředstavitelná. Málokdy si dokázal připustit chybu. Namísto toho obvykle jen zamumlal: „Však víš, za co…“ Ito je způsob. Nakonec Ute stejně odešla. Natrvalo. Sebrala se ajednoho rána byla pryč. Ale všechny náhrdelníky, náramky aprsteny tam nechala.

Nemůžeme se ovšem hned odstěhovat pokaždé, když partner nedokáže překročit svůj stín. Co tedy dělat ve chvílích, kdy zažíváme nespravedlnost, cítíme se zranění adoufáme vomluvu, kterou nám druzí odmítají dát? Jestliže se jim nedostává schopnost pochopení, jsou-li příliš tvrdohlaví nebo panovační na to, aby našli odvahu přiznat si chybu, může se to bohužel snadno stát. Jeden by se ztoho zbláznil. Jak tedy reagovat?

Mám nápad. Zkuste si zapamatovat následující větu. Podle mě má sílu, jež dokáže okamžitě zklidnit naše náročná očekávání. „Život bude jednodušší, přijmeme-li omluvu, jíž se nám nedostalo.“

CO VÁM DÁ TATO VĚTA?

ÚLEVU. JASNO. ČISTÉ SVĚDOMÍ.

4

RADŠI NEBUDU NIC SLIBOVAT

Pohled na večerní Berlín je úchvatný. Osvětlené kopule, kostelní věže, moderní zahrady na střechách. Výšková budova na Alexandrově náměstí do ruda ozářená posledním náznakem západu slunce. Apřímo přede mnou se leskne obrovská anaprosto neskutečná televizní věž. Panorama jako gigantická fototapeta. Co je tohle za byt? Kde jsem se tu vzala?

„Dobře, že jsi tady, hra může začít,“ zvolá David přes celou místnost ajeho nová láska Julian mi vtiskne do ruky sklenku šampaňského. „Moc rád tě konečně poznávám.“ Polibek vlevo, polibek vpravo, pár doteků na smartphonu azreproduktorů se line nezaměnitelný elegický zvuk Cigarettes After Sex. „Řekni mi: že si to tu přijdou vyfotit zSchöner Wohnen? Tohle je fakt šílený,“ říkám Davidovi, jenž právě chystá občerstvení vneuvěřitelně vkusné designové kuchyni, která plynule přechází do obývacího pokoje snů. „Chceš na prohlídku zámku?“ zeptá se Julian, jemuž byt patří. Bude to zajímavý večer.

Po večeři následované zábavným ahlubokomyslným rozhovorem slidmi, které většinou neznám, rozčísne bujarou náladu oznámení, jež doprovázejí slzy radosti: „Představte si, včera jsem se Davida zeptal, jestli se nastěhuje ke mně, aon řekl ano. Astěhujeme se na Mallorcu!“ Potlesk, cinkání sklenic, gratulace… ajá mám vobličeji výraz, který snad všem ostatním připadá jako úsměv, ale Davidovi signalizuje přes stůl: „Cože?!“ No, už je to tady zas. Ale já ho znám, na žádný ostrov se stěhovat nebude, na to má příliš svobodného ducha. Nejspíš se jen nechal unést romantickou chvilkou. Jak se ztoho teď vyvlékne?

„Neříkej ano, když chceš říct ne,“ viselo ukamarádky vpředsíni celá léta. Pak najednou cedule snápisem zmizela ajá slyším Sandru říkat naprosto neznámá slova: „Radši ti nebudu nic slibovat, Karin. Nechám to otevřené…“ Vážně? Sandra je známá tím, že rozdává sliby jako na běžícím pásu, ale stejně rychle je zase zapomene. Ateď „Radši ti nebudu nic slibovat“? Tak tohle se za celou dobu našeho přátelství ještě nestalo. Pro mě je to nicméně rozhodně velká výhra, protože sama své slovo vždycky dodržím atotéž očekávám iod ostatních, což nevyhnutelně vede ke zklamání, jakmile se opět ukáže, že něco, co je pro mě pevně dané, bylo pro ostatní jen hra. Dlouho mě ani nenapadlo, že pro některé lidi ano vlastně znamená ne, nebo že se to dá přeložit jako nevím. Chvíli mi trvalo, než jsem se neochotně smířila stím, že to, co unespolehlivých lidí odmítám jako roztěkanost nebo lehkomyslnost, oni sami považují za „flexibilitu“. Pokaždé, když jsem slyšela stručné: „Ale já to tak nemyslel,“ jsem vduchu ječela: „Tak to neříkej, když to tak nemyslíš!“ Jenže každý znás uvažuje jinak amusíme se stím naučit žít.

Pokud osobě víte, že máte takový zvyk, arádi byste se ho zbavili, možná byste místo bezmyšlenkovitého slibu mohli použít jinou, méně vzletnou větu. Například: „Radši nebudu nic slibovat.“ Tato formulace se bude hodit zejména lidem, kteří na první pohled působí rozhodně, ale ve skutečnosti ožádný závazek nestojí. Protože každým slibem, který nehodláme splnit, ubližujeme nejen ostatním, ale isami sobě.

Měli bychom si dobře rozmyslet, co opravdu chceme splnit, aco je lepší neslibovat. Protože kdo ví, jak ostatní vnímají to, co říkáme? Víte snad, kdo vašim slovům absolutně věří, kdo je vnímá spíš jen jako hlasité myšlenky akdo je do zítřka zapomene? Příliš mnoho přátelských rozhovorů ztroskotalo na větě „Vždyť jsem to právě teď řekl!“ anejednomu člověku to zkazilo den, večer či dovolenou.

Jeden svůj business workshop jsem nazvala „Více porozumění pro nedorozumění“. Ipro mě to byl seminář plný AHA momentů. Překvapivě rychle se totiž ukázalo, že téma dohod je skutečným minovým polem. Nikoliv vpráci – většina lidí je totiž velmi svědomitá. Jde oto, že lidé, kteří jsou spolehliví vpráci asplnění svých slibů zde berou jako samozřejmost, ne vždy dokážou totéž ivsoukromém životě. Zajímavý jev. Taky někoho takového znáte? Vpráci důsledně dbá na všechny své závazky, adoma najednou na všechno kašle? Vzaměstnání je váš partner naprosto vzorný, ale doma nezvládne ani vynést odpadky? To přece není možné, protože kdo umí, ten umí. Apokud umíte jezdit na kole, obvykle to neumíte jen vúterý akaždý druhý pátek; umíte to pořád. Jinými slovy, jestliže umíte plnit termíny vpráci, měli byste to logicky umět iovíkendu. Kolegové se na vás mohou stoprocentně spolehnout, ale pokud jde ovlastní děti, tak tuto vlastnost okamžitě zapomenete? To opravdu nejde. Ale tak to vrealitě zkrátka chodí…

Vmnoha případech je klíčovým slovem přetížení. Zejména vysoce výkonní pracovníci chtějí mít doma klid. Chtějí si dobít baterky, odpočinout si aaspoň chvíli nemuset fungovat jako stroj. Vědí, čeho mohou dosáhnout, aproto doma prostě poleví. Jenže tito lidé si obvykle vůbec neuvědomují, že zbytek rodiny vnímá takové chování jako neuctivé anevděčné. Aprávě to pak způsobuje výbušnou atmosféru. Těmto výbuchům můžeme předejít, pokud se naučíme ve chvílích, kdy se od nás vyžaduje závazek, neodpovídat okamžitě. Nejprve naslouchejte sami sobě. Opravdu se chci kněčemu zavázat? Zvládnu to dodržet? Chci to slíbit? Pokud zní odpověď „ne“ nebo „nevím“, neměli byste říkat „ano“. Chápu, že tohle ví přece každý – ale to neznamená, že to všichni umí. Obr vteorii – trpaslík vpraxi, však to znáte. Možná je to také otázka soucitu. Nechceme druhé zklamat, atak někdy souhlasíme isněčím, očem už tušíme nebo dokonce víme, že to ani při nejlepší vůli nemůžeme dodržet. Následně se kvůli tomu ocitneme přesně vté situaci, které jsme se chtěli svým jednáním za každou cenu vyhnout: někoho zklamat. Protože to samozřejmě dopadne tak, že to, sčím jsme nikdy neměli souhlasit, musíme nakonec zrušit. Velká oklika, jíž se dá snadno vyhnout.

Mít vrukávu větu „Radši nebudu nic slibovat“ stojí opravdu za to. Můžeme se tak vyhnout hádkám, krkolomným oklikám aspoustě zklamání.

CO VÁM DÁ TATO VĚTA?

HARMONII. JASNO. SPOUSTU ČASU.

5

CHTÍT JE JAKO MUSET, JEN DOBROVOLNĚ

CO VÁM DÁ TATO VĚTA?

SEBEURČENÍ. SVOBODU. MÉNĚ NAPĚTÍ.

6

ZA TOHLE NEJSEM ODPOVĚDNÝ

7

TOHLE NA TOBĚ OBDIVUJI

Tak směle do toho!

8

NAPROSTO VÁM ROZUMÍM, ACHTĚL
BYCH NĚCO JINÉHO

9

ZA TOHLE SI RADŠI HNED ODPUSTÍM

10

JÁ NEVÍM

11

PRÁVĚ JSEM SI UVĚDOMIL, ŽE MĚ TOHLE TÉMA VLASTNĚ NEZAJÍMÁ

12

AŤ JE TI BRZY LÍP

13

NEJSEM SI JISTÝ, CO TO ZNAMENÁ

14

TEĎ BYCH BYL RADŠI JEN SÁM SE SEBOU

15

KDO UKAZUJE PRSTEM NA OSTATNÍ, UKAZUJE TŘEMI PRSTY NA SEBE

16

NEMŮŽU SI DOVOLIT TO NEUDĚLAT

17

MYSLÍM, ŽE TO JE TVŮJ PROBLÉM

18

JAK ŘÍKÁM

19

STAROSTI JSOU ZBYTEČNÉ

20

MYSLÍM, ŽE TO VYPOVÍDÁ VÍC OTOBĚ NEŽ OMNĚ

21

SHODNĚME SE, ŽE SE NESHODNEME

22

„NEVÍM“ VŽDY ZNAMENÁ „NE“

23

MRZÍ MĚ, JESTLI JSEM VE VÁS VZBUDIL DOJEM, ŽE SE MNOU MŮŽETE TAKHLE MLUVIT

24

ZNÍ TO SICE LOGICKY, ALE MŮJ INSTINKT MI ŘÍKÁ NĚCO JINÉHO

25

NECHCI SI NA TO UDĚLAT ČAS