Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2024.
Nové sady 2, 602 00 Brno 

www.knihykazda.cz 

info@knihykazda.cz 

tel.: +420 725 518 237 

Elektronické vydání:
Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.
Všechna práva vyhrazena
Datum poslední aktualizace: květen 2024
Formát elektronické knihy: EPUB
ISBN: 978-80-7670-181-6
Vytvoření elektronické verze PureHTML.cz, 2024

Papírové vydání:
Vladimír Kořen
Řeka zázraků © Nakladatelství KAZDA, s.r.o., 2024
© Vladimír Kořen, 2024
Illustrations © Kristýna Franková, 2024
1. vydání
Obálka: Rosier, s.r.o.

Fotografie na obálce: Iva Haj
Ilustrace: Kristýna Franková
Grafická úprava a sazba: Kristýna Franková
Jazyková redakce a korektura: Marek Chvátal
Tisk a vazba: CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice
ISBN: 978-80-7670-172-4
Knihy lze zakoupit v knihkupectvích nebo výhodně přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz.

Poznámka: Příběhy vyprávěné v této knize jsou stylizované a nemají ambici postihnout v plné šíři a přesnosti skutečné události či osoby.

Předmluva

Pozor, otevíráte zvláštní knihu. Strhující, lyrickou, vtipnou i smutnou zároveň. Plnou příběhů a překvapení. Je pro všechny, kdo mají rádi život. Je to dílo spisovatele. A právě s tím je potřeba počítat.

Když mi před časem Vladimír řekl, že začal psát příběhy, spráskl jsem v duchu ruce. Přesto jsem ho povzbudil: „Držím ti palce, kamaráde. O čem to bude?“ „Asi o mém životě,“ odpověděl. Přesně taková slova důvěru právě nebudí. Naopak znejistí. A když znáte Vladimíra patnáct let, můžete čekat bouři historek, obrazů, zážitků… Jako zkušenější bych ale chtěl čtenáře požádat, aby nebrali knihu jako pravdivý zdroj informací o životě populárního televizního moderátora a už vůbec ne postav, které v jeho díle vystupují. Hlavně o to žádám bulvární novináře. Mnoho lidí z pořadu České televize Zázraky přírody o Vladimírovi ví, že dokáže překroutit skutečnost do historky během několika minut. Dobře se to poslouchá, ale… 

Připouštím, že jeho příběhy mají skutečný základ, je kupříkladu opravdu velmi špatný řidič, nikdo s ním dobrovolně nechce jezdit. Jenže Vladimír pokaždé ošperkuje příběh souvislostí, atmosférou, vtipem nebo detailem, který si vymyslí. V tom je opravdový mistr. Vlastně je to správný postup každého tvůrce. Zároveň k tomu přidává i hloubku a vědecké novinky z poznávání přírody.

Pustil se, hoch, do riskantní polohy. V jeho knize totiž vystupují lidé, kteří museli žít nebo ještě skutečně žijí. Maminka s tatínkem a bratrem, babička, děda, Vladimírovy děti, přátelé i pracovní kolegové. Chtěl bych je poprosit, aby mu tuhle knihu odpustili. Dává jim v příbězích do úst slova, která možná zazněla, možná ne. Jejich skutky popisuje či vnímá možná jinak, než se v detailu staly. A to s umírněným patosem, který není v dnešní době obvyklý. Myslím, že nezáviděníhodnou situaci skvěle vystihují slova jeho manželky Martiny, zvané Kořenka: „Maroši, já si vždycky přála, aby se stal spisovatelem. Kdo ale mohl vědět, že hned v prvotině bude psát o mně a o tobě?“ Úplně chápu, že začala listovat českými zákony na ochranu osobnosti. Vždyť se v příbězích dostanete až na porodní sál k narození každého z jeho dětí. „Jeho dětí?“ Cítíte, jak podobná otázka znejistí? Tohle udělal nám aktérům této báječné knížky a já mu můžu tu nejistotu teď alespoň trochu oplatit. Kamaráde, snad ti všichni odpustí. Já už odpustil.

Ke cti budiž Vladimírovi přičteno, že svým baronprášilským přístupem navazuje na mnohé české literární autory. A postupuje tvořivě, něžně a citlivě, aby nám všem ukázal radosti i strasti života. Z příběhů je cítit láska k bytí, přírodě i lidem. A musím se přiznat, že jsem sám netušil, co všechno Vladimír ukrýval před světem. Cesta podél jeho životní řeky zázraků stojí za to.

Příjemné čtení přeje
Maroš Kramár

Cígo z plezíru

To první, co si pamatuji, je studený stříbrný plech železné váhy. Položili mě na něj, plínka spadla amně poprvé přeběhl mráz po zádech. „Uááááááááá…,“ zareagoval jsem. „Je to kluk, dýchá abrečí,“ uklidnila lékařka maminku. Když jsem se dral na svět, omotala se mi pupeční kůra kolem krku atrochu jsem zmodral. Tohle první drama už mám hodně dávno za sebou, ale byl to tenkrát porod. Díky, mami.

Ten pocit, kdy člověku přeběhne mráz po zádech, jsem zažil mnohokrát aje to možná důvod mé citlivosti. Vmém dětském světě žilo pouze několik postav. Rodiče, bráška aděda sbabičkou. Po desítkách let se mi svět rozrostl aobsahuje tisíce, možná miliony lidí, třeba teď vás– anebo tebe, chceš-li.

„Hör auf zu reden, du Idiot,“ jadrně se obrátila babička na dědu ana znamení rozhodnosti ostře zabořila cigárko mezi několik okrových filtrů ašedivý prach vpopelníku. Zatímco si děda chystal odpověď, hodiny na stěně zakukaly.

„Víš, musíš se jim postavit, musíš najít sílu,“ říkával mi děda. „Jsi přeci vnuk partyzána.“ Ana potvrzení svých slov se chytil rukou za levou část hrudníku, jako se to teď dělá při státní hymně. Zhluboka se nadýchl, pokýval hlavou achvíli, asi pět vteřin, doopravdy mlčel…

„No nevím, hlavně musíš včas najít záchod, Ládíku,“ starostlivě se na mě usmála babička. Seděl jsem na židli sholým zadkem aobdivně sledoval dědu, který měl zposledních dní války prostřelenou plíci. Teď poslouchal šplouchání vody, jak mi babička vruce přepírala trenýrky. „Uf, to je smrad.“ Měl jsem trochu smůlu na školu. „Víš, Vládíku, radši uteč arychle knám, ať to stihneš. Das sind sie, Bastarde.“ Ty německé kódy mě rozčilovaly aznejišťovaly. Vlastně jsem nevěděl, jestli náhodou nejsem bastard aidiot já sám.

Děda sbabičkou si citlivé informace avzájemné nadávky vyměňovali zásadně němčinou. Ona se narodila kdesi ve Francii acelé dětství prožila vbelgické hospůdce svého tatínka. „Byl to český četník, Pavlík zPavlíkova, který se rozhodl, že odejde pryč zČech. Zamiloval se do francouzské dámy amy žili do války vkrásné hospůdce. Všude samý pralinky, frity. Aněkterý věci jsme dělali jen tak zplezíru.“

Francouzská slůvka nebyla doma častá, ale jedna věc zjejího nevšedního života se do mého dětského promítala. Jakmile doprala moje trenýrky, dostal jsem šálek kafíčka– byla to tedy spíš cukrová voda spříchutí kafe. Zrnka jsem musel namlít vmlýnku sklikou, akdyž jsem ji pil, měl jsem malíček ruky, kterou jsem držel ouško, nahoru knebesům. „Víš, to je, Ládíku, noblesa.“ Usmáli jsme se na sebe. Ani mi nevadilo, že sedím na židli nahatej.

„My jsme vlastně vzácný rod, šlechtici,“ zamyslel se děda. „Dědičně falckrabata. To je víc než kníže nebo hrabě. Měli jsme právo volit císaře. Český král byl arcičíšník amy… My byli arciceremoniáři.“ Děda natáhl cigaretu, pokrčil bradu avýznamně vyfoukl šedavý dým: „Byli jsme trochu víc, Ládíku…“ Pak vytáhl tužku anezvyklým krasopisem vykreslil své jméno: Václav Falckráb. „Aproč nemáme hrad? Nebo aspoň zámek?“ zeptal jsem se. „Můj praděda všechno prohrál vkartách,“ vysvětlil děda adodal: „Imanželku prohrál. Dáme šachy. Není tu pivo?“ Podíval se na babičku, která súsměvem dodala: „Já jsem jenom rytířka, atak sloužím.“ Vyndal zkrabice šachy zvláštních vyřezávaných tvarů arozestavil je po žlutohnědé šachovnici. „Vezmi si, Ládíku, aspoň punčocháče, ať tu nesedíš nahatej,“ vykouzlila připravené pohotovostní okrové punčocháče sdlouhými drážkami. Punčocháče měly stejnou barvu jako figurky. Nažloutlý okr byl vůbec barvou mých dětských časů uprarodičů. Od cigaret nažloutlé umělé zuby izáclony, okrová byla třicetihaléřová známka Hradčan, žlutohnědá byla dědova postel, moje punčocháče ašachy.

Ubabičky jsem míval pohotovostní oblečení, protože moje cesty ze školy byly vprvní adruhé třídě občas pěkné drama. Tu cestu znám ipo padesáti letech nazpaměť. Školní jídelna, pak několik keřů zlatice, okteré si lidé myslí, že je to zlatý déšť. Pro mě to byly mety na trati. Buď jsem se za nimi schovával já, nebo parta mých spolužáků. Těch prvních dvě stě metrů od dveří školy bylo jak minové pole. Každého znich bych přepral, kdyby byl sám. Jenže sám jsem byl já. Naše třída byla tvrdým výcvikem už od samého začátku. Psal se začátek osmdesátých let na severu Čech. Teplice té doby byly šedé, sklíčené a tvrdé. Tedy mým pohledem. Kluci stříhali ohodinách holkám vlasy nebo svetry. Fackovali jsme se ovelké přestávce azáchod okupovaly nejsilnější party. Já na záchod nechodil, tak jsem se jich bál. „Ládíku, musíš vydržet,“ lítalo mi hlavou. Vrtěl jsem se vlavici abyl neklidný. Většinou jsme měli čtyři hodiny, do dvanácti. To se dalo přežít, ale jeden den vtýdnu byl rozvrh ohodinu delší. Výtvarná výchova.

„Mami, já nechci kreslit, já nechci,“ plakal jsem zoufale, když jsem přinesl vysvědčení vprvní třídě. Měl jsem samé jedničky, až na jednu dvojku. Zkreslení.

Ležel jsem vpokojíčku za skleněnými dveřmi aposlouchal, co se mluví v obýváku. „To je neskutečná učitelka,“ povídala maminka směrem ktátovi. „Ale co se sní dá asi tak dělat?“ odpověděl táta. „Musíš po prázdninách za ředitelkou. Ataky se pobav otěch klucích,“ naléhala maminka. „To už jsem řešil na třídní schůzce, ale víš, že stím jedním nic nenadělám,“ odpověděl. Aměl pravdu, až omnoho let později jsem zjistil, že jeden ztatínků zdatně pracoval sinformacemi. Na každého vokrese něco věděl.

Můj táta byl řadový policista, tehdy příslušník Sboru národní bezpečnosti. Nebyl žádný detektiv vražd, žádný tajný agent. Nosil zelenou uniformu ana červené výložce na rameni měl tehdy tři stříbrné hvězdičky. Nadstrážmistr věčně na stráži. „Zítra mám čtyřiadvacítku,“ ukončil debatu stím, že zítra ho celý den neuvidíme.

První prázdniny byly útěkem. Jezdili jsme hlavně na chatu uřeky Ohře. Můj děda kdysi koupil pozemek na břehu řeky avybudoval tam oázu, kam se utíkalo od prapodivných vztahů do přírody. Ana prosluněnou, voňavou verandu ado nocí shoukáním sýčků, žab abzučením tisíců komárů. Ahlavně krybám. Chata byla nevelká: kuchyně, obývací místnost, kde spal děda, aložnice, kde spali všichni ostatní. Tři dospělí advě děti. Táta aděda ráno prchli spruty křece anás se sluníčkem začaly budit mouchy. Stačila jediná, která vpaprscích prosvítajících přes závěs dostala chuť na objevování světa. „Bzzzz,“ arovnou na tvář. Polochtala svou oběť, ta se převalila abuď se podrbala, nebo si rovnou dala facku. Smrt vsebeobraně, já neměl zabíjení much nikdy moc rád. Můj děda měl plácačku, kterou vládl. Neměl mouchy vlásce, děda miloval řeku. Ale ne jako se mívají rády oblíbené šaty nebo dobrá svíčková.

Nesl si řeku vduši. Jsou lidé, do kterých se vepsala majestátnost hor či nespoutanost moře. Ajiní vpodvědomí chodí po písečných dunách smrazivými hvězdami nad hlavou. Citliví lidé vědí, že každý máme svou krajinu. Odpovídá naší nátuře avnoci se oní zdává, když nás léčí sny. Můj děda měl vsobě řeku, její proudy ataky ryby. Cejny jako lopaty. Tmavé spodní štiky, co se loví na šibeničku, afousaté bojovnice parmy. Moc otom nemluvil, ale často celé hodiny sedával na břehu uchaty adíval se, jak řeka pomalu plyne. Obdivně adlouze. Natáhl dým zcigarety asplynul se svou krajinou. Řece věřil. Snil, že kní patří aje uní vdobrých rukou, ikdyž se smrti bál. Měl jsem podobný pocit. Tady jsem byl vbezpečí.

To léto jsem chytil svou první rybu. Ataky mě děda naučil knejpovat– chodit bosky orosenou trávou mezi bylinkami. Asvůj vztah křece projevoval ještě jednou věcí. Když si šel zaplavat, využíval vytříbený styl, kterému říkal ouško. Plaval hlavou na bok ajedním uchem poslouchal, co se děje pod hladinou. „Ryby si povídají,“ smál se.

Děda toužil být vcentru pozornosti, aby se za ním lidé otáčeli, atak si pro cesty pořídil oranžového trabanta. Prázdniny skončily ugaráže.

„Kde je? Drn jeden,“ pokřikovali kluci mezi sebou. Byl jsem schovaný vkeři zlatice anějaké bezinky. Bylo jich pět aměli čas. Já moc ne. Vkřečích jsem seděl na bobku atušil, že to zase nedám. „Božínku,“ cedil jsem mezi zuby. Tlak vbřiše trochu polevil, nadechl jsem se avyrazil směrem kjednomu zparty. Vrazil jsem do něj, až upadl, druhému jsem dal facku, ale třetí ačtvrtý mě chytili ugaráží. Dostal jsem několik bolavých pěstí, chytil se za břicho anemohl popadnout dech. Apak se mi podařilo vysmeknout aběžel jsem jak oživot. Takřka jsem nedýchal, jak mě žebra bolela. Tašku jsem nechal vkřoví ato mi dalo malou výhodu. Za zatáčkou akřižovatkou jsem proběhl okolo řady starých, oprýskaných domů. Až tam jsem se pořádně nadechl.

Domy vtěch časech byly šedivé, fasády opadávaly, kdysi krásné dveře měly spousty jizev, jak se lidé pokoušeli dát jim nové zámky nebo dopisní schránky. Po starých zůstávaly rány adíry. Dveře, stejně jako fasády, nikdo nenatíral. Amně bránily vúniku– nešly otevřít. Vjednom zblízkých domů bydlel jeden zparty apro mě to byl milník. Minimálně jeden protivník ubyl, nechtěl se mnou zpravidla ztrácet čas. Nebezpečným místem byl semafor na Duchcovské, nejrušnější silnici na cestě. Musel jsem čekat na zelenou a každá vteřina znamenala trojí nebezpečí. Buď mě dohoní azbijí učerveného panáčka, jako už asi dvakrát, nebo se tu pokajdím, anebo to všechno nevydržím avběhnu neopatrně pod kola trambusu. Tentokrát panáček přišel včas ajá přeběhl hranici mezi Stínadly anaší čtvrtí. Zastavil jsem se ustánku Poštovní novinové služby utrolejbusové zastávky. Podíval jsem se za sebe, jestli neuvidím někoho běžet. Apak jsem se otočil.

Přímo vúrovni mých očí byl můj další záchytný bod: známky, které se prodávaly vtematických pytlíčcích– Zvířata, Sport, Kosmos. Barevné, exotické. Zvlášť ty zMongolska měly barvy papoušků abyla na nich zvířata, která člověk neznal. Meta číslo tři. Novinový stánek byl už blízko ostrova bezpečí.

Někdy za mnou kluci běželi až ke dveřím domu vRuské 21. Dneska to ale vzdali. Pak to přišlo. Možná to taky znáte. Úleva ze strachu anajednou tlak vbřiše. Znovu jsem se rozběhl, ale ten pohyb mi nepomohl, ba právě naopak. Ten fyzický pocit zná zdětství každý. Kdybych teď cítil chladné mrazení zváhy, žil bych vokouzlení. Chytil jsem se za zadek, abych skryl, co nikdo neměl vědět, asbrekem dorazil pod dědovo ababiččino okno. Vslzách jsem zavolal: „Babi, pojď mi otevřít.“

Bydleli vbytovém domě zpadesátých let vpřízemí, ale klíče mi raději nedávali. Několikery jsem na své dobrodružné školní cestě ztratil. Ono mít klíče na krku není ve rvačce vůbec dobré. Když vás chytí za tkaničku, špatně se dýchá. Akdyž je jich pět, je ztoho docela sranda. Pro ně.

„Ládíku,“ posmutněla babička. Pokrčil jsem stydlivě rameny. „Dědo, ale jeden spadl na zem adruhý dostal facku ataky brečel,“ polykal jsem slzy, ale nevydržel jsem to dlouho. Pohladil mě se slovy: „Někdy má člověk smůlu. Je jich moc nebo štěstí nepřeje. To je jako stou ponorkou.“ „Sjakou ponorkou?“ optal jsem se aotevřel pusu. „No, když jsem byl za války na nucených pracích vReichu, tak jsme tam měli takovou odbojovou skupinu, napojenou na Angličany. Trochu jsme jim pomáhali určovat cíle apak se to začalo hroutit. Poslali pro nás ponorku. Byl jsem tehdy vHamburku, ale nestihl jsem ji. Viděl jsem její věž. Vítr dělal velké vlny aona vnich zmizela. Atak jsem musel přes celý Německo zpátky sem do lesů.“ Zapálil si cigaretu, vytáhl album černobílých fotografií abyly vněm skutečně fotky zHamburku adalších německých měst. Taky jeho pracovní knížka aprůkaz partyzána. Popotáhl, vyfoukl dým do místnosti. Chytil se za žebra, podíval se do dálky aminulosti. Ajá viděl hrdinu.

„Pojď, dáme šachy. Dneska budu hrát jako Capablanca.“ To jméno jsem miloval. Mistr světa z dědečkova světa: „Byl jsem na jeho simultánce vPraze vNárodním domě na Vinohradech. Hrál střiatřiceti hráči najednou aprohrál jen tři partie. Jemu ty figurky pod rukama doslova tančily. Hele, ty se sice neumíš prát, ale vyhraješ hlavou.“ Usmál se, potáhl ajá se ponořil do světa promyšlených útoků, kombinací apohádkových postav: králů, věží, střelců adam. Figurky se mezi sebou domlouvaly, útočily zleva zprava, až se najednou stáhla smyčka ajeden zkrálů marně čelil útoku aneměl, kam by utekl. „Dědo, mat! Já ti dal, dědo, mat! Babi, pojď se podívat, pojď.“ Smál jsem se azapomněl. „Byla to pěkná partie. Teda tys mě přechytračil. Mám pro tebe odměnu, skočíš mi pro pivo, dostaneš foršus apak se podíváme na známky, co říkáš?“ „Děkuju,“ vyhrkl jsem se snadšením.

„Du bist ein Trunkenbold,“ procedila mezi zuby babička. Nasoukal jsem se do pohotovostních kaťat apopadl parádní skleněný džbán. Pro pivo acigarety „bétečka“ jsem občas chodil do nádražní restaurace Zámecká zahrada. Rostly tam nádherné kaštany, které když na jaře rozkvetly, připomínaly vánoční stromky. Veliké bílé květy svítily do ulice jako kouzelné svíce mezi zelenými dlaněmi listů. „Kaštan není kaštan, ale jírovec maďal,“ opakoval jsem si vhlavě. Tentokrát jsem cestu musel stočit ke škole, kde jsem měl vkřoví schovanou školní tašku. Našel jsem ji, nikdo ji neukradl. Jen byla celá od bláta. Chtěl jsem ji vyčistit otrávu, ale přede mnou tam byl nějakej pes. Bláto neubylo. Písanky mi bylo líto, tak jsem vytáhl barevné papíry na výtvarku autřel tašku všemi těmi neskutečně pestrými barvičkami. Zůstala po mně vcelku zajímavá přírodní výtvarná instalace. Teď bych ji nazval Barvy na ho…

Vydal jsem se knádražní hospůdce. Byl jsem volný abyl jsem vlastně šťastný. Vyhrál jsem nad dědou, budeme třídit známky auslyším třeba tu historku opartyzánech, jak vyhodili do povětří několik cisteren. Poskakoval jsem po chodníku amával džbánkem. Byl voňavý jarní podvečer, jen taška smrděla, ale lehký vánek odnášel pach za mě. Zavřel jsem oči, udělal pár kroků po paměti, zastavil se, nadechl se světa. Zavřené oči mi dovolily snít otom, jak bude už dobře.

Znovu jsem se nadechl arozhodl se udělat odvážnou velkou věc, která měla být krokem do radosti. Protože, jak říkala maminka: „Šlápnout do hovna přináší štěstí.“ Roztáhl jsem ruce ařekl si, že uteču smutku. Vyrazil jsem avtu chvíli uslyšel ránu: vruce mi zbylo ucho džbánku. Jak jsem měl zavřené oči, nevšiml jsem si, že vedle je dopravní značka. Jediná na cestě. Zákaz odbočení. Vrátil jsem se smutný pod babiččino okno. „Babi, průšvih, tašku jsem našel, džbán rozbil, ach jo,“ podával jsem jí do okna skleněné ucho jako důkaz, malíček zdvižený, jako by šlechtic držel kávu, astyděl jsem se za sebe ještě víc.

„Cože, nechá tašku vkřoví, zase to nestihne aještě dědovi rozbije džbánek na pivo? Vždyť je mu sedm,“ slyšel jsem slova naštvaného taťky. „Ta taška nějak smrdí. Já nevím, co se děje,“ odpověděla maminka. „On je prý provokuje. Azkreslení prý nemůže dostat jedničku, když zlatej déšť kreslí okrově dohněda aobličeje maluje jako strašáky.“

Podíval jsem se do záclon. Osvětlovaly je pouliční lampy ajá měl jakýsi dar, že se mi různé stíny propojovaly do tváří. Když jsem měl veselou náladu, viděl jsem vzáclonách kašpárky, vousaté mudrce nebo rozesmáté holky. Když mi bylo smutno, tvořily se mi vtěch vzorech askvrnách obrazy zasmušilých starců nebo plačících žen. Akdyž jsem měl strach, fantazie mi na závěsech azáclonách kreslila skřety atváře vkřeči. Ataky jsem měl rád světla projíždějících aut, co se odrážela na stropě.

„Tati, nemůžeme si zahrát šachy?“ otevřel jsem dveře pokojíku: „Teď? Teď máš spát.“ Strohé adost nahlas na to, abych zaplul do postele. Tatínka mám moc rád, ikdyž teď jsem asi potřeboval něco jiného. „Apotichu, bráška už spí,“ dodala maminka. Schoulil jsem se do peřin aplakal sám nad sebou. Styděl jsem se, že jsem.

Čas po minutách, hodinách, dnech anocích odtekl. Naučil jsem se rychleji utíkat apři tom zatnout. Moje vnitřní síla byla tak mocná, že jsem vydržel minimálně do dvacátého tahu šachové partie sdědečkem. „Dědo, počkej, musím si odskočit. Ane že přeházíš figurky!“ řekl jsem. „Ty tam snad študuješ šachovou literaturu,“ odpovídal, když jsem se vrátil. Apo několika minutách jsem slavnostně ahrdě zahlásil: „Babi, dávám mat!“ Už jsem ho porážel spřehledem azápolil jsem istatínkem, který byl jiný kalibr. Řekl bych, že taťka hrál jak Bobby Fischer.

Kukačky pravidelně odtikávaly čas ajá se dostával do jiných světů. Děda vyndal krabici shromadou nálepek adopisů, na kterých byly první československé známky. „Tohle jsou, Ládíku, Hradčany. Návrh první známky udělal Alfons Mucha. To byl, panečku, malíř. Secese. VPaříži maloval unikátní plakáty aty jsou taky na známkách. Ale Hradčany, to je světová série, mají spousty různých podob, chyby vzoubkování ivtom obraze. Tady je katalog, podívej na to.“ Listoval jsem černobílou tlustou knížkou ana začátku byly ceny ipřes tisíc korun– karmínově červená, cihlově červená, světle fialová. Teď, vjednadvacátém století, ty známky stojí miliony. „Hodiny na věži?“ předčítal jsem tázavě. „Zlomená číslice? Tečka uČ?“

Kukačky začaly odbíjet šestou. Kovová šiška na řetězu klesala adva měchy stroje vydávaly podivný zvuk, který jsem soblibou napodoboval. „To je jak chcípající koroptev, dědo,“ vtipkoval jsem. Před prací se známkami jsem si musel umýt ruce avšechno mastné muselo pryč. „Když se známka umastí, je proti světlu skvrna vidět aznámka pak nemá žádnou cenu. Tady pracuješ sunikáty,“ promlouval vážně děda anasadil si brýle se zeleným okrajem. Do jedné ruky vzal lupu, vdruhé střídal pinzetu acigáro. Tentokrát nesly značku Clea. Sparty byly drahý a marsky nechutný. „To máš jako slidma. Všude najdeš dobrý išpatný. Může bejt skvělej partyzán iten, co zradí. My vyhazovali vlaky na Chrudimsku. Typlány byly utajený před ostatníma, protože nikdy nikdo nevěděl, kdo může zradit. Jednou jsme vlítli do pasti amuseli jsme se stáhnout do lesů. Byl to ‚kamarád‘, který nevydržel azradil. Čech. Mně pomohl vzačátku pracovního nasazení vLipsku Němec. Měl tam obchod velký firmy ajá měl úkol prodávat adělat výlohy. Fajnová práce. On se za mě přimlouval, jenže mě pak nasadili jinde. To byla zbrojní továrna atam už jsem dělat nechtěl, tak jsem utekl.“

„Protektorát nesbírám, to jsou marný známky. Ale itam jsou unikáty. Stejně jako mezi lidma,“ zamyslel se děda adlouze popotáhl, až mu kus žhavého uhlíku spadl mezi známky. Rychlým úderem aodsunutím prsty zachránil několikery Hradčany. Vzal dopis azbytek popela opatrně sfoukl kpopelníku. Napustili jsme do bíle smaltované mísy horkou vodou zkohoutku; babička vní zadělávala těsto na vdolky nebo do ní krouhala frity před smažením. Do vody jsme potápěli jeden dopis za druhým aodlepovali první československé známky, pak jsme je pinzetou kladli na pijáky ačekali, až uschnou. Nakonec se zavíraly do těžkých knih. Za ten podzimní podvečer jsme jich takhle ošetřili možná tisíc. Až teď vím, že jsme ty známky vlastně ničili. Staré známky přímo na dopisech jsou totiž cennější. „Dzn, huchuchu, dzn chuchu, dzn chuchu,“ dvířka hodin se zavřela.

Naše třídní soudružka učitelka se ke konci druhé třídy zhroutila apo pokusu osebevraždu skončila vblázinci. Ještě před tím mi poslala školní atlas jako omluvu ainspiraci. Pětice se ale nerozpadla. Když jsem dostal nakládačku přímo udveří babiččina domu, rodiče se rozhodli, že mě dají na jinou školu. Bylo to nejlepší možné řešení. Stínadla vystřídala škola Maxe Švabinského.

Vnové třídě jsem se skvěle uvedl tím, že jsem spolužákovi vlavici zapíchnul do ruky kružítko. „On se na mě obrátil, zvednul ruku, ajá se bál, že mně bude chtít ublížit,“ vysvětloval jsem soudružce ředitelce na nové škole před rodiči. „Můj děda je partyzán aříkal, že záleží na tom, kdo vystřelí první. On děda je teda výjimka, má prostřelenou plíci. Sice střelil jako druhej, ale měl ještě dostatek síly atoho esesáka dostal. Zranění je to vážný. Nemůžeme spolu hrát fotbal, tak hrajeme šachy,“ odzbrojil jsem všechny asoudružka ředitelka se otočila kmamince: „Aha. Soudružko, ten jeho spolužák je cukrovkář, takže je na injekce naštěstí zvyklý, ale opakovat se to nesmí.“

Pochopil jsem, iostatní pochopili. Od té chvíle jsem měl ve škole na několik let pokoj. Anavíc jsem súspěchem šířil dědovy historky. „Ty jsi fakt šlechtic?“ ptali se. „No jasně, modrá krev. Babička je jenom rytířka, ale děda, to je rod oněco víc než český králové.“ „Fakt, jo?“ zeptal se přemýšlivější spolužák Petr azačetl se do knih. „Hele, falckrabata fakt existovaly,“ sdělil nám po čtrnácti dnech. „Tak vidíš,“ pokynul jsem na potvrzení svého rodu. „No jo, jenže to je jako spíš funkce– jako falckrabě rýnský. Takže jestli se tvůj děda jmenuje Falckráb, je to, jako by se jmenoval Hrabě. Atakovejch je,“ zaryl se mi slovem do duše ido mého dětského hrdiny. Ostrůvek bezpečí se zachvěl.

„Hele, dědo, jak jste dědili ten titul falckraběte?“ zeptal jsem se po škole. „Po meči,“ odpověděl promptně. „Anemá smysl se ktomu vracet, praděda všechno prohrál vkartách. Víš, Ládíku, my ovšechno přišli. Za první republiky jsme měli několik obchodů železářstvím. Všechno nám komunisti vzali. Tady od toho mám všechny dokumenty.“ Vytáhl svazek klíčů na kroužcích ajeden znich zapadl do zámku staré skříně. Měla takové ty rolovací dveře. Jakmile zámek cvakl, sjela řada prký- nek dolů kzemi aobjevily se poličky snejrůznějšími vzácnostmi. Byla tam alba se známkami, dokumenty oobchodě ačervená kniha oTomáši Garrigue Masarykovi. Vní měl děda zlaté papírky na pozlacení čehokoli. „Tohle je památka na našeho prvního prezidenta, když ještě byla demokracie, Ládíku,“ říkával. Aměl ipříběh: „My jsme vJiříkově postavili našemu prezidentovi poslední sochu. Bylo to vroce 1948, už po převratu. Ale nevydržela stát dlouho, asi dva, tři roky. Pak ji takoví hospodští kumpáni normálně ovázali řetězy atraktory ji strhli. Já běžel spistolí, jako že ji ubráním, ale…“ Odmlčel se. „Ale?“ vybídl jsem ho, aby pokračoval. Zapálil si apotáhl: „No hodil jsem tu pistoli do rybníka.“ „Do rybníka? Tys nebojoval?“ nechápal jsem slova svého hrdiny. „Ne,“ natáhl další šluk, sklopil oči astrčil knihu zpátky. Přidala se babička: „Víš Ládíku, bylo jich víc. Tady nemůžeš lidem moc věřit. Lidi jsou zvláštní. IČeši.“ „Jak, zvláštní?“ Rozuměl jsem, že jich bylo víc, narážku na Čechy jsem nechápal.

Smažila frity v hrnci, který měla jen na smažení. Uměla smažit dokonale, rychle, křupavě, dozlatova. Belgická smažicí škola. „Víš, já vBelgii celé dětství neznala zámky, my jsme nemuseli zamykat ani dům, ani hospodu,“ poslouchal jsem nevěřícně. „Unás nikoho nenapadlo vzít si, co mu nepatří, ataky bylo všude čisto,“ doplnila do vůně smažených frit asvé kolínské. Babička sdědou pracovali společně vobchodě sdrogerií, atak voněli. Vypla plotýnku adoprskávající hrnec odstavila ke stěně. Ataky si zapálila, kouřila mnohem méně než děda, zato velmi elegantně. Vmládí měla špičku, do které se cigarety zabodávaly.

Nasála kouř. Cigaretu držela mezi nataženým ukazováčkem aprostředníčkem aruku vznešeně zavěsila do prostoru nedaleko obličeje. Kouř se jí jako kudrliny zaplétal do dlouhých vlasů. Do kouře se izasnila: „Když už mám takhle cígo zplezíru, budu vyprávět. Zámky jsme začali používat, až když se vnaší hospodě začali objevovat dělníci zČech.“ „Babi, jako cikáni?“ „Ne, jakoby kamarádi. Zaplatili. Poslali jsme je domů. Jenže oni zjistili, že je hospoda otevřená. Atak se nalejvali až do rána. Sežrali všechno, co tam bylo. Apak řekli, že to nebyli oni. Přitom tam přespali atáta je probudil. Do jednoho lhali. Museli jsme dát zámky. To víš, to se musí udělat citlivě, aby dveře vypadaly hezky. Ale oni je další noc rozlámali.“ „Babi, my Češi takoví nejsme,“ bránil jsem se. „N’oublie pas que je suis né ailleurs,“ odpověděla nádherným jazykem ajá byl mimo.

„Samotný si nikdo netroufne. Když je jich víc adostanou se do vlivu lidí bez morálky, zapomenou na to, že krást se nemá,“ dodala. Aděda se přidal: „Aten řetěz kolem Masarykovy hlavy uvázali ti samí, co po nocích malovali hákový kříže apak rudý hvězdy.“ Dotáhl svou cigaretu apak rezignovaně dodal: „Vono je to podobný všude ve světě. Němci ani Francouzi nejsou onic lepší.“ „Ale dědo, jak je to stím falckrabětem?“ vrátil jsem se na začátek. Nechtěl jsem přijmout takový odsudek. „Pojď, jdem na Hradčany, teď je ta pravá chvíle najít unikát.“ Tuhle nabídku jsem si nemohl nechat ujít.

„Wir haben ihn völlig verwirrt. Das darf er in der Schule nicht sagen,“ řekla babička, dala mi talíř sfritami amrkla na dědu. Amě to opravdu naštvalo, protože ačkoliv jsem chodil vprvní adruhé třídě na němčinu, vrcholem mých jazykových schopností vněmeckém jazyce bylo odzpívat poněkud falešně „OTannenbaum.“ Opozornost se ale už hlásily slané frity, které se vdobě mého dětství nedaly nikde koupit, ani ve stánku, ani vobčerstvení na náměstí, nanejvýš vněkterých restauracích. Ale většinou byly utopené voleji. Babiččiny frity křupaly anedalo se jim odolat.

Děda vytáhl ze své tajemné skříně alba spoklady. Jeho hlavní sbírka se schovávala na albových listech za umafánovými okénky, aby unikáty odolaly prskancům zokolí. Držel jsem knihu se známkami aděda vysvětloval: „Tohle je známka Masaryka, je to obraz od Maxe Švabinského. Po něm se jmenuje vaše škola, byl to skvělý rytec. Dělal ibankovky. Tohle je zase Masaryk, ale hnědý tříkorunový. První typ se svislou průsvitkou. Má dole potvrzení od znalce Gilberta. Vidíš vzácnost.“ Ani jsem nedýchal ajen chřupal fritu za fritou. „Ale vtomhle je obrovská cena,“ ukazoval na další známky: „To je aršík Kde domov můj. Stojí tisíce.“ „Ten je krásný,“ znovu mnou proudila národní hrdost.

Věděl jsem, že na známky se nesahá, takže jsem se aršíku ani nedotkl. Otočil jsem list alba ve svých rukou. A najednou jsem to uviděl. Na stránkách vždy v dolním rohu byly mastné skvrny. „Dědo,“ zděsil jsem se aukázal na album. „Scheiße!“ vykřikl. „Naštěstí je to jenom roh,“ ulevil si. „Dědo, ale já prstem pohladil toho Masaryka. Zezadu,“ přiznal jsem se okamžitě. Na místě známky se rozpíjela mastná skvrna. Nevelká, ale mastná. Hodně mastná. Děda se na Masaryka podíval proti světlu. „Promaštěnej,“ rezignovaně položil pinzetu na stůl, známku zmuchlal, vyjmul celý list, album zabouchl avyhodil mě se slovy: „Měl bys jít domů.“

„Scheiße, scheiße, scheiße… Celá vejplata, tohle je známka za celou vejplatu,“ slyšel jsem na dlouhé chodbě, která vedla zdomu. Našim jsem otéhle příhodě nikdy neřekl.

„Drne, tak co, ty kecálku,“ pokřikovali na mě bývalí spolužáci na fotbalovém turnaji mezi školami. Hrálo se na Stínadlech. Mí noví spolužáci ze Švabinky nechápavě pokukovali. „Táta esenbák adědek prej prostřelná plíce. Avíte, jak jsme mu říkali? Drn je to,“ bodali slovy. „Neposlouchejte je, chtěj nás před zápasem rozhodit,“ snažil jsem se bránit směrem, kde to dávalo smysl. Prát jsem se spřesilou nechtěl.

„Nechte ho, nebo uvidíte,“ padlo za mnou. Ajá najednou nebyl sám. Vzádech jsem cítil tu studenou váhu na miminka. Seneca tomu říká dobrodiní od přátel– ajá ho dostal. Škola Maxe Švabinského vTeplicích byla vosmdesátých letech školou hokejovou. Já sice chodil do nehokejové třídy, ale všichni věděli, že hokejisti se umí prát líp než fotbalisti ze Stínadel. „Koukejte mazat,“ vypoklonkovali kluci partu vetřelců.

„Hele, Drn, to je dobrá přezdívka, ale musíš ji schválit,“ řekl spolužák Honza. „Mně pořád vrtá hlavou to falckrabě,“ přepnul výhybku Petr ajá dostal lekci zhledání pravdy. „Já vlastně nevím, jak to přesně je. Možná mě děda tahá za nos.“ Tohle byla nejspíš moje první dospělá věta, kterou jsem ale vzápětí zazdil: „Kluci, víte, že vmým pokoji máme jeskyni? Fakt. Stavbaři tam nechali několik velkejch pískovcovejch kamenů skrápníkama. Trošku tam kape, ale kanálkem to odtéká ksousedům.“ „To je vůl,“ rozesmáli se.

Byl zase konec školního roku ajá se cítil bezpečně jako uřeky. Poslední dny nás měli učitelé trochu ve volnějším režimu. Červnová tráva narostla asoudružka učitelka na pěstitelské práce, říkali jsme jí Mafína, rozhodla, že ji posekáme. „Umí tady někdo skosou?“ hodila otázku mezi kluky. „Jasně, sdědou na chatě pravidelně kosíme,“ ozval jsem se jako třídní šprt. „Vážně? Tak to zkusíme,“ podala mi Mafína kosu. Znalecky jsem přejel prsty přes ostří: „Je tupá, není brousek?“ Kluci mě obdivně pozorovali, učitelka podala šedivý brousicí kámen. „Hele, děda na něj vždycky plivne, aby byl vlhkej, když teda není uřeky, kde by ho namočil,“ natáhl jsem sliny avelmi výrazně brousek poplival. Azačal jsem brousit. Jeden dlouhej tah, druhej tah ještě delší. „Člověče ten tvůj děda, to je fakt historická postava. Ponorka, partyzán, známky za miliony, socha Masaryka, teď kosa… Jestli ty nekecáš, Drne,“ pronesl jeden ze spolužáků. Otočil jsem se na něj adlouze avší silou potáhl brouskem. Ocel se mi zakousla do prstu atahem jsem zajel opravdu hluboko. „Uááááááááá…“ Tahle ocel nebyla studená, zato ostrá.

Čepel kosy jsem opatrně vysunul zvíce než třícentimetrového zářezu. Nemohl jsem prstem vůbec hýbat anajednou se objevila spousta krve. „Soudružko učitelko, Kořen je bez prstu,“ volali spolužáci. Mafíně se udělalo šoufl asedla si na ztrouchnivělé prkno uokraje záhonu. Okamžitě se pod ní prolomilo aona se skutálela do hlíny. Imně bylo na omdlení. Do nemocnice se zavázaným prstem jsem se dostal, ani nevím jak. „Tak chlape, je to přeříznutá šlacha, ale prst bude dobrej. Jen budeš mít několik týdnů ruku vsádře. Na prázdniny dost blbý,“ řekl doktor, když mi to všechno sešil.

Ten rok jsem dostal na vysvědčení samý jedničky, výtvarka mě bavila, dokonce jsem vyhrál okresní pionýrskou soutěž, když jsem na téma První máj nakreslil šeřík stakovou škálou fialových odstínů, že se hodnotící umělci podivovali, proč nejsem na umělecké škole: „Chlapče, ty máš výjimečný cit pro barvu, proč tě knám soudružka učitelka na výtvarku neposlala?“ „To je jako známky. Barva rozhoduje oceně– světle fialová, tmavě fialová, černofialová jako uHradčan. Jenom zprvní třídy vím, že neumím kreslit. Nakreslil jsem tehdy zlatici nahnědlou okrovou na znamení toho, že jsem se pod ní jaksi… strachy podělal,“ uzemnil jsem je, puberta už mnou cloumala ana ZUŠ jsem nikdy nešel.

Za samé jedničky jsem dostal rybářský prut. Ze sádry na ruce se mi chtělo brečet. „Pojedeš na chatu sdědou ababičkou. Naučí tě pořádně chytat ryby,“ vnadil mě táta. „Sdědou? To budou zase báchorky. Dyť vtý řece žádný ryby nejsou. Za poslední roky jsme tam nic nechytili,“ zasekl jsem sny. Byla to absolutní pravda. Vůbec nic jsme nechytili aryby jsme vozili my tam zjiných revírů. Nějak jsem ničemu nevěřil asmutně si šeptal: „Falckrabě…“

Po prašné cestě svysokými topoly jsme jeli po břehu řeky Ohře kchatě, voda pomalu proudila, víry tvořily jemné stíny, jako když rytec cizeluje jemné detaily známek. Občas vlnka odrazila slunce avteřinka záře přitáhla moji pozornost. Louka atrávy na březích se vlehkém větru vlnily proti harmonii řeky. Byl to protiklad pohybů, ale krásný. Nikde se neudělalo jediné kolečko na hladině, které by prozradilo rybu. To budou skvělé prázdniny. Kámoši nikde, ruka vgypsu ajá sdědou ababičkou.

„Ukaž ten prut, cos dostal.“ Děda ho zkušeně prohlédl: „Přesně, jak jsem říkal. Plnolaminát, tvrdý prut. Hele, můžeš mu to navázat, já na to nevidím auž se mi klepou ruce,“ otočil se ktátovi. Ta věta mě vyděsila. Když to utrhnu, nebudu chytat vůbec! „Dej tam pětatřicítku, to by mohlo stačit. Čtyřicítka ideál, ale třicet pět stačí, to neurvou.“ Vyvalil jsem oči: zkoušeli jsme vždy co nejjemnější vlasce. Ateď takový šňůry! No nesmysl. Táta navázal aodjel ještě před obědem.

Snažím se dát prut do vidliček, ale najednou mě ruka svázaná s prutem táhne do řeky. „Ryba, dědo, velká ryba!“ křičím. „Klid, neřvi, dyť jsem ti to říkal,“ odpoví asehne hlavu se slamákem do puškvorce, abychom nebyli moc vidět. Po deseti minutách přetahování anemotorného manévrování skončila vpodběráku ohromná parma– přes šedesát centimetrů!

„To jsou nejbojovnější ryby, Ládíku,“ říká děda: „Jezdí vhejnech, obrací kameny amají vytříbený čich. Afousky, kterýma ohmatávají dno.“ Rybu jsme pustili, děda udělal další jahodové koule na háčcích ascéna se opakovala. Než jsem stačil dát prut do vidliček, rána, souboj ana hladině upodběráku se objevilo zlatavé tělo další vousaté říční bojovnice– amazonky. Atakhle dokolečka, jedna ryba za druhou. Jakmile udeřilo poledne, babička zavolala „Oběd!“ aryby přestaly brát.