Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2024.

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel.: +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: květen 2024

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-184-7

Vytvoření elektronické verze  PureHTML.cz, 2024

Papírové vydání:

Původní název What an Owl Knows od Jennifer Ackermanové

Copyright © 2023 by Jennifer Ackerman

Czech translation rights arranged with Melanie Jackson Agency, LLC
through Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

1. vydání

Přeložila: Alena Klvaňová

Jazyková redakce: Milan Bronclík

Návrh obálky: Pavel Ševčík

Sazba: Kristýna Franková

Fotografie na obálce: Jiří Míchal, www.jmichal.cz

Tisk a vazba: CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice, Česká republika

ISBN: 978-80-7670-150-2

Knihy lze zakoupit v knihkupectvích nebo se slevou 20 % přímo u nakladatele 

na www.knihykazda.cz.

Mé sestře Nancy, s láskou a vděčností

Předmluva

Kdo by to byl řekl

Art_01_Long_Eared_Close1 Kalous ušatý

Co nás na sovách tak fascinuje? Objevují se na 30 000 let starých malbách v Chauvetově jeskyni ve Francii, na hieroglyfech starých Egypťanů, v řecké mytologii i mezi božstvy japonských Ainuů, na Picassových grafikách či leptech i v příbězích o Harrym Potterovi, kde jako poslové pendlují mezi říší mudlů a kouzel. Zabydlely se v naší mluvě a jsou zakotveny v našich rčeních. Když na něco upřeně zíráme, „vejráme“, a tváříme-li se u toho nešťastně, koukáme jako „sůva z nudlí“. Když jsme dlouho vzhůru nebo jsme aktivní v noci, jsme „noční sovy“. Když strašíme a předpovídáme neúspěch, „sýčkujeme“, a když někdo postraší nás, ulevíme si: „Kýho výra!“

Někde sovy soupeří o popularitu s tučňáky. Jinde je hanobí jako démonické duchy. Sovy v sobě spojují protiklady. Jsou něžné i smrtící, roztomilé i surové, divoké i legrační, někdy si dokonce hrají na zlomyslné klauny, kradou fotografické vybavení nebo chňapají po čepicích. Díky jejich kulaté hlavě a velkým očím v nich vidíme něco důvěrně známého, ale zároveň i náznak zcela jiného druhu bytí, temné stránky naší přirozenosti. Většina sov jsou noční tvorové, kteří se pohybují nepozorovaně a prozrazují se jen podivným nočním houkáním a křikem. Jejich let je sametově tichý a lovecké schopnosti, které často prokazují v černočerné tmě, vzbuzují úctu.

V mnoha kulturách se má za to, že sovy jsou napůl ptáci, napůl duchové, kříženci mezi skutečným a nadpozemským, kteří jsou na jedné straně považováni za symboly vědění a moudrosti a na druhé za nositele smůly a nemocí, dokonce i smrti. Jsou považovány za proroky nebo posly. Řekové věřili, že sova letící nad bojištěm předpovídá vítězství. V rané indické lidové tradici se sovy objevují jako symboly moudrosti a proroctví. Stejně tak u Navahů. Navažský mýtus o hrdinovi jménem Naayéé’ Neizghání připomíná lidem, že pokud chtějí znát svou budoucnost, musejí naslouchat hlasu sovího proroka. Aztékové považovali sovy za symbol podsvětí a Mayové za posly Xibalby, „místa hrůzy“. V Juliu Caesarovi se Casca vyděsí, když se ve dne objeví sova jako předzvěst blížící se smrti: „V pravé poledne / přilétla včera na tržiště sova / a houkala tam jako pominutá.“

Sovy se vyskytují na každém kontinentě kromě Antarktidy, ve všech podobách, které si člověk dokáže představit. Přes veškerou všudypřítomnost a zájem o ně začali vědci tyto ptáky podrobně zkoumat teprve nedávno. Sovy se hledají a studují mnohem obtížněji než jiní ptáci. Jsou nenápadné a maskované, žijí skrytě a jsou aktivní v době, kdy je přístup na lokality jejich výskytu ztížený. Vědci však v poslední době vynalezli řadu účinných strategií a nástrojů, aby je mohli studovat a rozluštit záhady, které je obklopují.

Tato kniha se zabývá novými vědeckými poznatky o těchto tajemných ptácích – jejich pozoruhodnou anatomií, biologií a chováním, loveckými schopnostmi, nenápadností a smyslovými dovednostmi, které je odlišují od téměř všech ostatních ptáků. Prozrazuje, jak vědci poodhrnuli roušku tajemství obestírající soví komunikaci, námluvy a páření či výchovu mláďat, zda sovy jednají spíše instinktivně, nebo naučeně, proč se stěhují z místa na místo nebo zůstávají stále na jednom, aby zde přečkaly všechna roční období, a co nám mohou říci o své – ale i naší – přirozenosti. Zkoumá nové znalosti získané studiem sov ve volné přírodě i těch v zajetí, které byly ručně odchovány nejčastěji kvůli zranění. Odborníci, kteří žijí a pracují se sovami v důvěrném vztahu, se dozvídají věci, které se lze dozvědět, jen je-li si člověk se sovou takto blízký. Rozvíjejí poznatky o tom, jak o tyto ptáky pečovat, a sovy, které léčí, na oplátku pomáhají vzdělávat veřejnost a odhalují i ta nejhlubší tajemství své komunikace, individuality a osobnosti, emocí a inteligence.

Při analýze zdánlivě jednoduchého sovího houkání a volání vědci například zjistili, že hlasové projevy sov se řídí složitými pravidly, která ptákům umožňují vyjadřovat nejen své potřeby a přání, ale také velmi specifické informace o individuální identitě, pohlaví, velikosti, hmotnosti a duševním rozpoložení. Některé sovy předvádějí duety. Jiné svými hlasy svádějí duely. Dokážou se navzájem rozeznat pouze podle hlasu, ale výmluvné jsou i jejich obličeje. Může se zdát, že mají stále stejný mdlý hloubavý výraz, chladný jako světlo měsíce, ale jejich vzhled se mění spolu s jejich pocity a je fascinujícím oknem do jejich mysli, pokud víte, jak v něm číst.

Některé sovy migrují, dělají to však nepředvídatelně, jinak než ostatní ptáci. Některé sovy si kořist schovávají nebo hromadí ve zvláštních skrýších. Jiné si krášlí hnízda. Sýčci králičí žijí v podzemních norách, někdy vedle psounů prériových, a v případě ohrožení syčí jako chřestýš zahnaný do kouta. Hnízda si zdobí kukuřičnými klasy, bizoním trusem, cáry látek, dokonce i kousky brambor. Kalousi ušatí odpočívají v obrovských koloniích, které mohou podobně jako kolonie vlaštovek pestrých sloužit jako informační střediska. Vědci zkoumající sovy pálené zjistili, že mláďata sov spí podobně jako děti a tráví více času v REM fázi spánku (kdy se zdají sny) než dospělé sovy. Proč? Mohou nám sovy pomoci určit roli REM fáze ve vývoji mozku ptáků i lidí? Mluví sovy ze spaní?

Většina sov je sociálně monogamní a tvoří páry za účelem rozmnožování, ale výzkumy naznačují, že jsou monogamní i geneticky – tedy že u nich pravděpodobně nedochází k mimopárovým kopulacím –, což je v ptačím světě velmi neobvyklé. Možná tomu tak je, ale jsou sovy svým partnerům věrné tak, jak si to představujeme my?

Sovy jsou vesměs draví ptáci. Jsou to nelítostní lovci, kteří chytají nejrůznější druhy kořisti, od myší a ptáků až po vačice a malé kopytníky, a dokonce i jiné sovy. Příležitostně se však živí také mršinami, od dikobrazů přes krokodýly až po velryby grónské. Kulíšci trpasličí si pochutnávají na štírech – ovšem až po odstranění jedovatých žihadel – a stejně jako ostatní sovy získávají většinu tekutin, které potřebují, ze své kořisti. Kalousi američtí, kteří loví především ptáky, přišli na to, jak hodovat po celou noc. Podle brazilského ornitologa Josého Carlose Motty mladšího využívají tyto sovy hlasy společně nocujících ptáků, jako je třeba jakarini modročerný, k tomu, aby je lokalizovaly. Pak si berou jednoho po druhém, až vyplení celé hejno: „Našel jsem vývržky se zbytky pěti i více jakariniů, přičemž v tom rekordním jich bylo dokonce jedenáct!“

Průlomová práce o sovích smyslech osvětlila superschopnosti, které těmto ptákům umožňují najít kořist v noci – podivuhodné detaily jejich vynikajícího nočního vidění a sluchu, jejich mimořádnou schopnost lokalizovat zvuky, jejich téměř bezhlučný let. Tyto adaptace posouvají sovy nejen na vrchol potravního řetězce, ale i samotné evoluce. Sovy sice v průběhu evolučního vývoje ztratily schopnost rozlišovat barvy, ale jsou mimořádně citlivé na světlo a pohyb. Vidí i ultrafialové světlo, a to díky ústrojí, jímž se výrazně liší od většiny ostatních ptáků. Lepší poznání sovích uší, označovaných za „formuli 1 sluchové citlivosti“, posunulo náš pohled na jejich nadlidský sluch, a dokonce ovlivnilo i vyšetřování sluchu novorozenců. Vědci také podrobně prozkoumali, jak puštík vousatý dokáže dosahovat svého ohromujícího výkonu – chytat v zimě hraboše ukryté hluboko pod sněhem pouze pomocí sluchu. A nový pohled na způsob, jakým sovy zpracovávají zvuk, přinesl překvapivé zjištění: některé zvuky, jež sovy vnímají, zpracovávají ve zrakovém centru svého mozku, takže si vlastně mohou vytvořit obrázek zvuku – šustění myši se jim tak jeví jako záblesky světla v lesní tmě. A teď přijde objev, který vám vyrazí dech: mozek sovy používá k přesné lokalizaci své kořisti matematiku. Kdo by to byl řekl.

Tyto poznatky podle mě podivuhodnost sov nesnižují, ale naopak umocňují.

Sovy jsou jedna jako druhá: prostě sovy.

Ne tak docela. Sovy se významně liší druh od druhu, a dokonce i jedinec od jedince v rámci druhu. To je jeden z důvodů, proč jsem chtěla napsat právě o tomto řádu ptáků – prozkoumat zvláštnosti různých druhů sov a zjistit, co víme o jejich evoluci, druhových adaptacích a individuální povaze.

Mnohá zobecnění, která jsme se o sovách naučili, neplatí pro všechny druhy. Ne všechny sovy jsou aktivní v noci. Ne všechny létají tiše. Ne všechny mají asymetricky uložené ušní otvory. Ne všechny vytvářejí celoživotní svazky. Ne všechny hřadují na stromech v lesích. Některé odpočívají v jeskyních, jako sova australská z pouštní oblasti Nullarbor, jiné na zemi nebo pod ní jako sýčci králičí. Svou první sovku statnou – nenasytného lovce a jediného australského ptáka, který unese kořist těžší, než je sám – jsem uviděla sedět na stromě uprostřed Sydney. Některé sovy, jako například puštík brýlatý, vyvolávají představu hlubokých deštných lesů. Jiné, jako sovice sněžní nebo sýc rousný, vyčarují obraz ledové severské krajiny. Proč je vlastně sovice sněžní bílá? Není to tak jednoduché, jak se zdá.

Sovy jsou nejen skrytě žijící, ostražité a tajnůstkářské, jsou také nekonformní, boří mýty a porušují pravidla. Sovy považujeme za samotářské, ale některé druhy se sdružují – jako ti kalousi ušatí, kteří odpočívají ve velkých koloniích. V tropických oblastech mohou sovy vytvářet společenstva, v nichž spolu žije až sedm různých druhů. O puštíkovi proměnlivém ze Střední a Jižní Ameriky je známo, že se během noci slétá několik jedinců – skutečný soví parlament1 – za dosud záhadným účelem.

Sovy jsou sice známé svým nočním způsobem života, ale jen asi třetina druhů sov loví výhradně v noci. Ostatní loví za soumraku. Puštíci vousatí jsou převážně noční, ale v hnízdním období, kdy musejí krmit mláďata, loví i ve dne. Jiné druhy, jako například sovice krahujová a kulíšek západní, loví ve dne celoročně. Budete-li mít štěstí, můžete na mýtinách boreálních lesů na dalekém severu spatřit lovící sovici krahujovou, která zahlédne kořist až na vzdálenost půl kilometru a pak se na ni snese ze stromu, nebo se dokonce vznáší jako poštolka, než se vrhne na nějakého ptáčka nebo rejska.

Kulíšci západní jsou odpadlíci i v jiném ohledu. Většina sov snáší vejce v průběhu několika dní a mláďata se líhnou v různou dobu. Zdá se však, že kulíšci západní tyto konvence porušují a jejich mláďata se líhnou najednou.

Hlavou mi vrtá spousta otázek o sovách. Proč tak silně podněcují lidskou představivost? Mají pověst mudrců, ale jsou chytré? Řídí se pouze instinktem, nebo jsou zvědavé a vynalézavé? Mají city a emoce? Proč soví oči jako jediné v ptačím světě míří stejným směrem jako ty naše? Co přimělo dávné předky sov překročit hranici noci? A proč některé sovy loví i ve dne? Sovy sice žijí po celém světě, ale existují i ohniska soví rozmanitosti – v jihovýchodní Arizoně a západním Mexiku, jižní Asii, jihovýchodní Brazílii. Co tolik druhů přitahuje právě do těchto míst? Jak se sovy přizpůsobují změnám svého prostředí a globálního klimatu?

Na stránkách této knihy najdete zjištění, která na tyto otázky odpovídají, a přitom kladou další. Naleznete zde postřehy a pozorování veterinářů a pedagogů, kteří znají intimní život a zvyky sov, etnoekologů, kteří zkoumají, jak hluboce tito ptáci ovlivňují naši psychiku, a biologů a ekologů, kteří zkoumají jejich význam v přírodě i způsoby, jak je můžeme nejlépe chránit. Seznámíte se také s portréty lidí, kteří jsou sovami posedlí. Někteří z nich jsou slavní – například Florence Nightingaleová, Teddy Roosevelt, Pablo Picasso –, a jiní ne, jako třeba knihovnice Metropolitního muzea umění, která sbírá obrazy sov ze všech období a jeden obzvlášť krásný nosí na svém těle. Setkáte se s občanskými vědci, kteří podporují výzkum sov – s „obyčejnými“ lidmi, kteří nemají vědecké vzdělání, ale významně přispívají k našim znalostem o sovách. Jedna holandská hudebnice používá svůj vytříbený hudební sluch k tomu, aby u výrů velkých dokázala rozlišit osobnosti, ale i zjistit nevěru či rozvod. Kardiochirurg intenzivně studuje důvěrnou konverzaci mezi páry kulíšků západních, kterou nazývá „tichým hovorem“, aby porozuměl jejich námluvám a páření. Zdravotní sestra z pohotovosti v noci zaznamenává migrující sýce americké, což jí přináší úlevu od traumatizující práce a zároveň tak získává přesné údaje o pohybu těchto nepolapitelných soviček, které byly kdysi považovány za vzácné, ale dnes o nich víme, že jsou překvapivě běžné, a to z velké části právě díky takovýmto dobrovolníkům.

Samozřejmě se seznámíte i s vědci a výzkumníky, kteří poznávání těchto ptáků zasvětili svůj život. Když jsem se zeptala Davida Johnsona, který studuje sovy už více než čtyřicet let a vede Global Owl Project (Celosvětový soví projekt), proč má sovy rád, řekl mi: „Já jsem si je nevybral. Ony si vybraly mě.“ A udělaly dobře. Johnson a jeho tým více než 450 výzkumníků z celého světa se už dvě desetiletí společně snaží chránit všechny druhy sov na naší planetě.

Skutečnými hrdinkami této knihy jsou ale sovy samotné. Po tisíciletí jsme tyto ptáky považovali za posly a znamení. Co nám říkají dnes?

Už v Medvídkovi Pú se přece píše: „A jestli vůbec někdo něčemu rozumí,“ řekl si Medvěd, „tak je to Sova.“ Sovy nám mají co říct, a to jak z dálky – ze svých posedů a hnízdišť hluboko ve starých lesích, pouštích či v Arktidě –, tak zblízka, v rukou veterinářů, rehabilitačních pracovníků, výzkumníků a pedagogů. Bylo by moudré jim naslouchat.

Co sova ví

První kapitola

Porozumět sovám

Odhalování záhad

Sovy jsou snad tím nejzvláštnějším ptačím řádem na světě – díky vzpřímenému postoji, velkým kulatým hlavám a obrovským, dopředu směřujícím očím si je lze těžko splést s jakýmkoli jiným tvorem. Bez problémů je pozná dokonce i malé dítě, stejně jako řada jiných živočišných druhů včetně ptáků – sýkor a brhlíků, krkavců a vran –, které si soví siluety okamžitě všimnou a rozpoznají v ní nepřítele. Ale co kromě základního charakteristického tvaru těla dělá sovu sovou? A jak se tito neobyčejní ptáci stali takovými, jací jsou?

Pomocí studia současných i vyhynulých druhů sov vědci tyto ptáky sledují až k jejich nejstarším počátkům, aby pochopili jejich evoluci a fylogenetický rodokmen. Sovy se na Zemi poprvé objevily v období paleocénu, asi před padesáti pěti až šedesáti pěti miliony let. O desítky milionů let později se rozdělily na dvě čeledi, Tytonidae (sovovité) a Strigidae (puštíkovité). Stejně jako všichni ptáci vznikly původně ze skupiny malých, většinou dravých, běhajících dinosaurů, kteří před šestašedesáti miliony let obývali planetu s dalšími, většími dinosaury. Vše se změnilo, když na Zemi dopadl obrovský asteroid, který vyvolal masové vymírání, jež vyhubilo většinu velkých suchozemských dinosaurů. Několik ptačích předků přežilo, včetně předchůdců dnešních sov a všech ostatních žijících druhů ptáků.

Původně byly sovy považovány za příbuzné sokolům a jestřábovitým, protože se živí predací stejně jako tito dravci. Později byly kvůli velkým očím a krycímu zbarvení řazeny k nočním ptákům, jako jsou lelci. Nové výzkumy však ukazují, že nejbližšími příbuznými sov nejsou ani sokoli, ani lelci, ale skupina ptáků s denní aktivitou, která zahrnuje tukany, trogony, dudky, zoborožce, šplhavce, ledňáčky a vlhy. Sovy se od této sesterské skupiny oddělily pravděpodobně v paleocénu poté, co většina dinosaurů vyhynula a došlo k rozvoji drobných savců. Někteří z nich zaplnili noční niky a sovy se přizpůsobily tím, že vyvinuly soubor znaků, které jim umožnily této noční hostiny využít. Většina sov má dnes řadu pozoruhodných vlastností, které je odlišují od ostatních ptáků a dávají jim jedinečnou schopnost nočního lovu, včetně sítnice bohaté na buňky, jež umožňují dobré vidění při slabém světle, vynikajícího sluchu a měkkého, krypticky zbarveného peří uzpůsobeného pro tichý let. Takovéto adaptace, díky nimž lze pronásledovat kořist ve tmě, mají pouhá tři procenta z přibližně 11 000 dnes žijících druhů ptáků.

Od doby, kdy se na naší planetě objevily poprvé, se zde vystřídalo asi sto druhů sov, které po sobě zanechaly fosilní stopy, včetně Primoptynxe, zvláštní sovy, která se před pětapadesáti miliony let vznášela na obloze nad Wyomingem a lovila spíše jako jestřáb než jako sova, a Tyto pollens, která dorůstala výšky téměř jednoho metru a terorizovala pleistocénní savce. Jedna vyhynulá sova, která zmizela z ostrova Rodrigues v Indickém oceánu poměrně nedávno, v 18. století, měla menší mozek než většina současných sov, ale zato dobře vyvinutý čich, což naznačuje, že jej možná používala k lovu a snad i k hledání mršin.

Dnes existuje přibližně 260 druhů sov a jejich počet stále roste. Žijí ve všech typech prostředí na téměř všech kontinentech – od pouští a luk přes tropické lesy a horské svahy až po zasněženou arktickou tundru – a jejich velikost, vzhled a chování jsou velmi rozdílné, od miniaturního kulíška trpasličího, droboučkého rošťáckého skřítka velkého asi jako borová šiška a vážícího jako šest pětikorun, až po mohutného výra velkého, který dokáže ulovit srnče; od drobného sýce amerického, který „létá jako velká hebká můra“, jak napsala Mary Oliverová, až po komického sýčka králičího se štíhlýma nohama, který podřepuje na pozdrav. Pak je tu sovka čokoládová a puštík brýlatý, sova celebeská a kalous šalamounský (jenž každých deset vteřin vydává skřek podobný lidskému zaječení, při němž tuhne krev v žilách), kulíšek vlnkovaný a výreček proužkovaný, puštík bronzový a ketupa bělavá, největší sova Afriky s podivnými růžovými očními víčky. Některé sovy, jako třeba všudypřítomné sovy pálené, které se vyskytují v mnoha poddruzích na celém světě, mají spoustu lidových jmen, jež odrážejí jejich bájnou moc: démonická sova, sova duchů, sova smrti, noční sova, kostelní sova, jeskynní sova, kamenná sova, skřetí sova, bláznivá sova, sova s opičí tváří, stříbrná sova či zlatá sova.

K úžasu výzkumníků se stále objevují nové druhy sov, včetně té, která vědce ohromila, když byla objevena vysoko v Andách na severu Peru. Kulíšek Loweryho, malinká, bizarní sova – a jeden z nejvzácnějších ptáků na světě – s dlouhými jemnými hmatovými pírky a krátkými křídly, se od ostatních sov liší natolik, že jej vědci zařadili do vlastního rodu Xenoglaux, což v řečtině znamená „podivná sova“. Ozývá se rychlým houkáním popisovaným jako „nízké, chraplavé, tlumené hÚÚú nebo hurr“ a vyskytuje se pouze ve vzrostlých lesích mezi dvěma řekami v Andách. V roce 2022 objevili vědci na ostrově Príncipe u západního pobřeží Afriky nový druh výrečka, který pojmenovali Otus bikegila podle strážce parku, jenž se o jeho objevení zasloužil. A protože některé sovy žijí v podobně izolovaných oblastech, v tropických deštných lesích, v horách a na ostrovech, kde se geograficky oddělené populace mohou odlišovat i geneticky, může počet druhů ještě šplhat výš.

K rozšíření počtu druhů a posunům v rodokmenu sov přispívá také hlubší poznání již známých druhů. Podrobným studiem tělesné stavby, hlasových projevů a DNA známých druhů sov vědci nalézají rozdíly mezi populacemi, které postačují k tomu, aby byl jeden druh rozdělen na dva nebo více druhů.

Kulíšek Loweryho

Tak třeba sovovití. Tato nejstarší linie sov se pravděpodobně poprvé objevila v Austrálii nebo v Africe, rozšířila se ve Starém světě a nyní žije téměř na všech kontinentech. Vzhledem k tomu, že v celém areálu svého výskytu vypadají zástupci čeledi sovovitých podobně, byli kdysi považováni za jeden druh. Sovy nám však ukazují, že zdání může klamat. Studie DNA odhalily, že čeleď Tytonidae, jak zní vědecký název sovovitých, je ve skutečnosti bohatý komplex nejméně tří druhů s celkem asi devětadvaceti poddruhy. A je možné, že na odlehlých místech existují další, které dosud nebyly rozpoznány. Podobně vědci nedávno využili genetické metody k oddělení dvou nových druhů výrečků z Brazílie, které byly zařazeny do skupiny spolu s dalšími jihoamerickými druhy: výrečka Megascops alagoensis z atlantického deštného lesa a výrečka Megascops stangiae z Amazonie. Obě sovy jsou ohroženy odlesňováním a hrozí jim vyhynutí.

V posledních deseti letech proudí z laboratoří a terénních studií po celém světě vedle nových druhů také řada nových poznatků o vlastnostech sov, které vnesly světlo do mnoha sovích záhad. Proč se tyto objevy vynořují právě teď? A daří se vědcům přijít na kloub skrytému životu a zvykům těchto tajemných ptáků?

Jednak jsou k dispozici nové inovativní nástroje pro studium evoluce, anatomie a biologie sov a pro jejich vyhledávání ve volné přírodě, sledování jejich pohybu a zaznamenávání jejich chování. Nejmodernější zobrazovací technologie, jako je rentgenová výpočetní tomografie (CT), umožňují vědcům podívat se do těl živých sov a zobrazit anatomické struktury, které přímo souvisejí s projevy chování, a nahlédnout skrz horniny dovnitř zkamenělin. Analýza DNA odhaluje příbuzenské vztahy ve fylogenetickém stromu sov a zpochybňuje staré představy o tom, kdo je komu příbuzný a jak moc. Novodobé terénní „oči“ – infračervené kamery a další zařízení pro noční vidění, telemetrie a drony létající nad oblastmi tak vzdálenými, jako je zasněžená krajina Sibiře – přispívají k novým poznatkům o chování sov nebo potvrzují starší pozorování kroužkovatelů a přírodovědců, kteří se v terénu pohybují po celá desetiletí. Satelitní telemetrie osvětluje pohyb sov na krátké i dlouhé vzdálenosti. Drobné satelitní vysílače připevněné na zádech sovic sněžních například přinášejí nové podivuhodné poznatky o jejich záhadných pohybech, například o prapodivných cestách na sever, na které se někteří z těchto ikonických ptáků uprostřed zimy vydávají.

Hnízdní kamery nabízejí pohled na intimní interakce sov na hnízdištích, které by jinak nebylo možné spatřit – například krmení partnerů a mláďat nebo hašteření mezi sourozenci. „Kamery na hnízdech nám řeknou vše,“ tvrdí ornitolog Rob Bierregaard, který studuje puštíky proužkované. „Spolehlivě nám prozradí, co bude k večeři – poletušky, kardinálové, mloci, ryby, raci, velký hmyz – a jak krmení probíhá. Můžete pozorovat samce, jak předává potravu samici, aby nakrmila mláďata. Viděl jsem samce, kteří si schovávali myši a vačice ve větvích a přinášeli je kousek po kousku.“ Hnízdní kamery odhalují někdy odporné, jindy vlídné vztahy mezi sourozenci. Mláďata mohou být sobecká a soutěživá, což může vést až k siblicidě2. Některé sovy však vykazují pozoruhodnou formu altruismu, která je ve světě zvířat vzácná. Například mláďata sov pálených jsou známa tím, že svým mladším sourozencům předávají potravu, a to průměrně dvakrát za noc.

Biolog Dave Oleyar prováděl svůj magisterský výzkum na konci 90. let a říká, že by si přál mít tehdy k dispozici dnešní technologie. „Je úžasné, co všechno dnes dokážeme,“ říká. „Díky kamerám, které běží nepřetržitě po dvacet čtyři hodin každý den a dokumentují donášky kořisti, tedy co rodiče přinášejí na hnízdo a jak často, shromažďujeme obrovské množství údajů o jejich potravním chování. Než jsme měli tyto ‚oči‘ v terénu, bylo studium růstu mláďat, jejich vývoje a interakcí zatíženo a omezeno logistickými problémy.“

Dalším přínosem pro výzkum je poslech sov na dálku pomocí nových sofistikovaných zvukových nahrávacích zařízení, která vědcům pomáhají pochopit vzájemné působení různých druhů sov, aniž by je rušili. Pomocí akustického monitoringu například vědci zjišťují vztahy mezi puštíky proužkovanými a ohroženými puštíky západními v pohoří Sierra Nevada. Díky zvukovým záznamníkům rozmístěným na téměř tisíc míst v hornatém terénu o rozloze 6 000 čtverečních kilometrů, které nahrávají soví volání, objevili zcela nečekané interakce mezi agresivními puštíky proužkovanými na jedné straně a menšími, ale přesto překvapivě bojovnými puštíky západními na straně druhé, což mělo důležitý dopad na jejich ochranu.

Další neobvyklá metoda studia a monitoringu sov je méně technicky vyspělá, zato více zaměřená na nos. Vědci při ní využívají skvělého čichu psů k nalezení nepolapitelných druhů sov na tak vzdálených místech, jako je Tasmánie a severozápadní Tichomoří. Speciálně vycvičení „čmuchalové“ vyhledávají vývržky – chuchvalce zbytků nestrávené srsti a kostí ve tvaru nepodařených doutníků, které sovy vyvrhují na zem pod hnízda a nocoviště. Vývržky je těžké najít zrakem, ale vydávají pach, takže je psi snadno vyčenichají a dovedou výzkumníka přímo na místa, kde se sovy zdržují.

Mnoho průlomových poznatků přinesly i tradičnější způsoby studia sov – odchyty, měření a kroužkování – a sledování ptáků po dlouhá časová období. Dlouhodobé studium sov ve volné přírodě je pomalá, náročná práce za každého počasí, sezonu po sezoně, rok po roce, ale přináší nové nepostradatelné informace o hnízdním chování a populačních trendech. Desetiletí trvající studie kalousů ušatých, sýčků králičích, sovic sněžních a puštíků obecných odhalují, jak sovy reagují na úbytek stanovišť a změnu klimatu, a ukazují nám cesty k ochraně – nejen sov, ale celých ekosystémů.

Chceme-li porozumět sovám, musíme je pozorovat ve volné přírodě, v jejich přirozeném prostředí. Ale i když je snadné sovy rozeznat, není snadné je vidět, a to ani pro odborníky. Ve dne se často skrývají přímo před našimi nosy, maskované kůrou stromů nebo schované v dutinách, a v noci se nepozorovaně noří do tmy. „Najít sovy je těžké,“ říká David Lindo, přírodovědec, fotograf a zkušený průvodce za ptáky, známý jako Urban Birder, který se po ptácích dívá neustále. „Často je to otázka pečlivosti. Musíte se tomu věnovat. Musíte se snažit zjistit, kde se vyskytují, a pak nábožně prohledávat stromy, hledat vývržky a stříkance [bílé výkaly sov].“

A proto jsou nové sofistikované nástroje pro detekci a monitoring sov tak zásadní. Ale i s těmito výkonnými technologiemi je hledání sov ve volné přírodě často pořádně dobrodružné a připomíná spíš honbu za pokladem s nejistým výsledkem. Jak mi řekl Sergio Cordoba Cordoba, ornitolog zabývající se studiem neotropických sov: „Může to být opravdu frustrující. Technologie jako infračervené kamery a telemetrie jsou skvělým spojencem, přesto se ale často stále spoléháme na zvuky. Zkoušet najít sovu, kterou slyšíte houkat, je jako být průzkumníkem ze starých časů. Snažíte se následovat zvuk, jdete nebo se plazíte, abyste se dostali blíž, aniž byste dělali hluk (což je kvůli suchému listí na lesní půdě téměř nemožné), a když si myslíte, že jste dost blízko, rozsvítíte baterku a podíváte se, kdo se to ozývá. Většinou ale původce hlasu jen vyplaším, aniž bych zjistil, kdo to je!“

Výzkumníci a pozorovatelé ptáků často lákají sovy pomocí „playbacku“, nahrávkami teritoriálního volání nebo toku, aby vzbudili jejich pozornost. „Průvodce může přehrát volání určitého druhu, například výrečka,“ vysvětluje Lindo, „ten se o pět minut později objeví na stromě, vy rozsvítíte baterku, vyfotíte ho a pak je pryč.“ Měla jsem to potěšení touto metodou pozorovat rodinku kalousů páskovaných a dva druhy neotropických výrečků v jihovýchodní Brazílii. Pro výzkumníky je to důležitý nástroj. Ale jak říká Lindo, pro příležitostné pozorovatele ptáků „je to tak trochu podvod“ a narušuje přirozené chování sov.

Maskovaný výreček americký

Není nad náhodné setkání se sovou ve volné přírodě. Lidé, kteří chápou výhody klidu a jen sedí, dívají se a naslouchají – jako samotné sovy –, mají někdy štěstí. Jeden z Lindových nejpamátnějších sovích okamžiků se odehrál právě takto. Před několika lety vedl ptačí exkurzi v Helsinkách ve Finsku. Měl den volna, a tak si v hotelu půjčil kolo. „Všiml jsem si, že na nedalekém ostrově je zelená plocha lesa,“ vyprávěl mi. „Tak jsem se na kole vydal přes most na ostrov. Vzpomínám si, že jsem kolo odložil a jen tak seděl v lese. Jak jsem tam tak seděl, přilétla ke mně opravdu blízko sýkora koňadra. Přistála mi na čepici a pak odletěla zpátky na strom. Udělala to několikrát, což mě mátlo. Pak jsem si všiml, že něco přelétlo přes mýtinu přede mnou. Byl to mladý kalous ušatý, který lovil a vůbec si mě nevšímal. Seděl jsem tam a pozoroval ho snad čtyřicet minut, jak létá kolem a občas se zastaví velmi blízko mě. Nehýbal jsem se. Byl jsem maskovaný mezi stromy, takže mě vůbec nezaregistroval. Byl to úžasný okamžik.“

Jennifer Hartmanová, která se léta věnovala studiu poddruhu puštíka západního Strix occidentalis caurina, popisuje, jak tiše sedávala a pozorovala tyto ohrožené ptáky až osmnáct hodin v kuse. „Nemyslela jsem si, že by člověk mohl takto trávit čas s divokou sovou, aniž by ji stresoval nebo by uletěla,“ říká. „Někdy během mého pozorování dokonce usnuly. Viděla jsem, jak přistávají na lesní půdě a srkají vodu z kaluže. Sledovala jsem, jak se probouzejí ze spánku, snášejí se na zem a roztahují křídla v slunečních paprscích – možná proto, aby z peří vyhnaly roztoče nebo aby umožnily mravencům vylézt na ně a roztoče sežrat. Jednou jsem pozorovala kolibříka, jak střemhlav zaútočil na spící samičku sovy. Ta se probudila a měla výraz, jako by říkala: ‚Co ti sakra je? Já přece nic nedělám!‘

A mimořádné byly také zvuky, které vydávaly,“ vzpomíná. „Když kolem proletěl jestřáb, samec se ozval takovým tichým voláním, které jsem nikdy předtím neslyšela; bylo to jeho upozornění pro samici: ‚Ztiš se, zalez, nehýbej se.‘ Dozvídala jsem se o nich spoustu věcí, které v knihách nenajdete. Byl to prostě velmi intimní, velmi poklidný, téměř nadpozemský zážitek, který mi změnil život.“

Sovy mění životy. A když se je snažíme pochopit, začneme svět vnímat jinak a stále více žasneme.

Zřetelně jsem si to uvědomila jednoho jarního dne v rokli hustě porostlé hlohy a střemchami viržinskými v západní Montaně. Držela jsem samici kalouse ušatého odchycenou ve volné přírodě; dlaní jsem jí svírala nohy, její drápy jsem měla zastrčené mezi prsty. Po mém boku stál odborník na sovy Denver Holt a řídil její vypuštění. „Pozorně sledujte, jak odletí,“ zašeptal. Trvalo nám celé dopoledne a velkou část odpoledne, než jsme ji chytili do nárazových sítí. Byl to velký pták, dospělý, ostražitý, kterého nebylo snadné chytit, se silnýma nohama a peřím jemným jako králičí kožíšek.

Předtím jsem ji zahlédla dalekohledem, jak odpočívá ve skrytu, jak to sovy během dne často dělají. Nejdřív jsem nedokázala pochopit, na co se dívám – úzká tmavá hmota ve spletitých větvičkách hlohu jako by zmizela pokaždé, když jsem odvrátila oči a pak se podívala znovu. Je tam a není tam. Myslela jsem, že mě šálí zrak. Nevypadala ani jako sova, spíš jako ulomená větev, naprosto nehybná, vzpřímená a strnulá, natažená do výšky s tělem tak smrsknutým, že připomínalo dokonalý válec, velmi hubená a velmi vysoká. Dlouhá péřová ouška, podle kterých se tento druh jmenuje, měla zcela natažená, napjatá a rovnoběžná, čímž narušovala svůj charakteristický soví obrys a hladce splynula s větvemi v okolí. Měla teple šedohnědé zbarvení se strakatou směsicí vodorovných a svislých proužků připomínající kůru stromů. Nebýt jejích žlutě planoucích očí, nevěřila bych tomu, co vidím.

Museli jsme se hodně snažit, abychom ji lapili, a zkoušeli jsme to z několika různých úhlů, než jsme ji chytili do sítě. Když se nám to konečně podařilo a já ji držela, upřela na mě oči jako kočka. Poté, co jsme ji změřili, zvážili a okroužkovali, byla připravená k vypuštění. Přikrčila jsem se v olšoví a nasměrovala ji k úzkému otvoru mezi hustými pokroucenými větvemi, trochu jsem povolila zápěstí a pak jsem rozevřela prsty. Neslyšně se vznesla, roztáhla křídla a pomalými, pravidelnými údery prolétla úzkým otvorem bez jediného zašustění a opět zmizela v temném houští.

Holt se sovami zažil tisíce podobných okamžiků. Pro mě to bylo nádherné, silné a hluboce dojemné dobrodružství. Ta sova mi připadala jako posel z jiných časů a míst, podobně jako světlo hvězd. Když jsem jí byla nablízku, cítila jsem se tak nějak menší, ale silnější na duchu.

Zeptala jsem se Holta, proč zasvětil větší část života výzkumu těchto nevyzpytatelných tvorů. „Právě proto,“ odpověděl a mávl rukou směrem, kterým zmizela. Protože jsou tak překrásně přizpůsobené okolnímu světu, tak tiché, neviditelné, maskované nejen zbarvením, ale i zvuky, obratné ve tmě, vynikající při lovu – znaky, které se vyvíjely po miliony let. „A také proto,“ dodal, „že nás neustále něčím překvapují.“

Druhá kapitola

Jaké to je být sovou

Důmyslné adaptace

NEBESKÉ ŠELMY

V křovinaté australské krajině jižně od Sydney přechází hebký soumrak do tmy. Na tiché noční obloze se usidluje jaro. Po větvi fíkovníku se přišourá kusu liščí, zastaví se a začne se věnovat zralému fíku, který pevně svírá ve svých malých tlapkách, připomínajících lidské ruce. Kusu je zavalitý vačnatec velikosti kočky, se špičatým čumákem s růžovou špičkou, velkýma ušima a huňatým černým ocasem. Plody jsou zralé a chutné, a tak mu stojí za to se opodál zastavit a fík dojíst. Najednou, zdánlivě odnikud, třepot křídel, pak pronikavé drápy, ocelový stisk. Hlasitý skřek, mávání křídly v souboji, smrtelné kousnutí do krku. Z pohledu vačnatce je to konec. Je na místě pozřen, hlavou napřed.

Jde o čistou práci sovky statné, největší australské sovy a mistrného predátora. Slovo predátor „je velmi často užíváno špatně“, jak píše J. A. Baker. „Všichni ptáci se někdy v životě živí masem. Vezměme si třeba drozda, toho hbitého masožravce z trávníků, napichovače červů, rozbíječe hlemýžďů.“ Baker má samozřejmě pravdu. Ale sovy jsou něco jiného, ryzí lovci, nemilosrdní, s často až hrůzostrašnými stravovacími návyky. Sovku statnou jsem viděla sedět na vrcholku eukalyptu v botanické zahradě v centru Sydney. Pod stromem ležely bělavé stříkance a velký šedý vývržek napěchovaný srstí a kostmi, pravděpodobně vše, co zbylo z vačice nebo kaloně. Takováto sova sežere ročně neuvěřitelných 250 až 350 vačnatců, téměř jednoho denně.

Sovka statná s kusu liščím

Způsob, jakým nakládá s kořistí, je sám o sobě zázrakem. Vačice často rychle vykuchá během méně než dvaceti sekund a zbytek pak spořádá po velkých kusech. Vačnatci jsou býložravci; pro sovu však nemá všechno to rostlinstvo žádný užitek a není ho schopna strávit. Menší kořist spolkne celou. Nestravitelné části – srst, kosti, peří, drápy – jsou stejně jako u ostatních sov uloženy v žaludku a slisovány do vývržků. Ty tam zůstávají několik hodin, dokud je sova nevytlačí zpět do jícnu a do úst, odkud je nakonec vyvrhne.

Tato pozoruhodná schopnost přesouvat nestravitelnou potravu vzhůru a ven proti obvyklému směru se nazývá antiperistaltika. Pterosauři, létající dravci z éry dinosaurů, to uměli také. Tato námaha může být docela vysilující, proto sovy někdy vypadají, jako by se při dávení vývržků svíjely. Pro sovy je to však nezbytná součást trávicího procesu – protože vývržek blokuje trávicí trakt, sova obvykle nemůže znovu přijímat potravu, dokud jej nevyloučí.

Sýček králičí vylučuje vývržek

Sovy loví a jedí všelijaké druhy zvířat. Některé druhy jsou specialisté, jako například ketupy, jež jsou téměř výhradně rybožravé, nebo výrečci plaménkoví, kteří se živí hlavně hmyzem. Jiné, třeba kalousi pustovky a sovy pálené, dávají přednost hrabošům a jiným drobným hlodavcům. Mnohé sovy jsou však generalisty a loví vše od pavouků přes žáby a mloky až po myši, ptáky a příležitostně i netopýry. Některé druhy, jako například kulíšek brazilský, jsou bleskurychlí predátoři, tak pohotoví a mrštní, že dokážou chytit vznášejícího se kolibříka, když saje nektar z květu. Sovice krahujová číhá a pak loví výpadem. Kalousi pustovky létají nízko nad otevřeným polem nebo pastvinou, systematicky pročesávají půdu a hledají hraboše, myši a další drobné savce. Výr virginský se nezalekne ani velké kořisti a je známý tím, že loví sviště, králíky, dokonce i domácí kočky, a neohrne nos ani nad skunkem. Pokud jde o ptáky, dokáže v noci vytáhnout z vody kachny a ani žádná husa pro něj není příliš velká. Ostatní sovy jako kalousi ušatí, puštíci proužkovaní i všechny malé lesní sovy jsou pro něj také lovnou zvěří, což z výra virginského dělá superpredátora, dravého ptáka, který požírá jiné dravé ptáky.

Dokonce i takové sovice sněžní, proslulé svou specializací na malé arktické hlodavce lumíky, mají ve skutečnosti velmi rozmanité chutě. O tom, čím se predátor živí, se dá hodně vyčíst z jeho nohou. „Když se podíváte na běháky opravdového specialisty na drobné savce, jako je káně rousná, uvidíte drobné, jemné nožky,“ říká ornitolog Scott Weidensaul. „A pak se podívejte na sovici sněžní, která má mohutné, silné běháky. To není specialista na lumíky. To je specialista na ‚cokoli, co mi proleze krkem‘.“ Včetně poměrně velké kajky mořské nebo delfína skákavého v rozkladu.

Vědci si dlouho mysleli, že sovy se mršinami neživí – a pokud ano, pak jen čirou náhodou. V poslední době ale fotopasti zachytily sovy, jak si po vzoru supů dopřávají mršiny všeho druhu – výra velkého požírajícího jeleny a ovce, puštíka vousatého hodujícího na kopytníku zabitém vlky, kalouse ušatého v Itálii pochutnávajícího si na čtyřech mrtvých dikobrazech obecných, sovici sněžní hltající mršinu velryby grónské v Arktidě a ketupu rybí večeřící tělesné ostatky krokodýla.

Lví podíl své potravy ale sovy získávají jako živou kořist a to není snadné. Většina dravců při svých loveckých pokusech častěji uspěje než neuspěje. Vačice, lumíci a hraboši totiž nevisí jen tak na větvi a nečekají, až je někdo sežere. Schovají se nebo se snaží utéct, případně se brání. Kusu liščí se postaví na zadní, přední tlapky přitisknuté na hrudi, vrčí a potom zaútočí. Ptáci se někdy brání hromadně takzvaným mobbingem, při němž sovu obtěžují tak dlouho, dokud ji nevyženou.

Loveckou zdatnost sov dokládá i jejich zvyk schraňovat přebytečnou kořist. Sovy běžně ukládají nadbytečnou potravu do hnízda, stromové dutiny nebo vidlice větví pro pozdější spotřebu. K vytváření zásob nejčastěji dochází, když se samice nebo mláďata nasytí a samec pak zbytky schová. Někdy také sovy zabijí více kořisti, než dokážou sníst, narazí-li na snadný úlovek, jako například na spící hejno tangarovitých pěvců jakariniů modročerných. Sýčci obecní se opakovaně vracejí do ptačího hnízda, dokud nevyberou všechna mláďata. Sýci američtí svou kořist, většinou myši a malé ptáky, někdy dekapitují a tělo si schovají na horší časy. Je známo, že norští kulíšci nejmenší v jedné spižírně skladují až stovku úlovků (většinou drobných savců), aby přečkali kruté zimy.

V některých ohledech loví sovy podobně jako ostatní dravci a svou kořist pronásledují silnými drápy a ostrým zobákem. Mají silné svaly na nohou a pařátech a velké drápy, které jim umožňují kořist uchopit a zabít. Sovy považujeme za krátkonohé, protože vsedě i za letu mají nohy zatažené. Většina z nich má však dlouhé, dobře osvalené nohy, dosahující až poloviny délky těla, se silnými kostmi, zejména v pařátech. Těsně před kontaktem s kořistí silné nohy vymrští dopředu a udeří, čímž kořist usmrtí silou nárazu a drtivými drápy. Jedna z nedávných studií ukázala, že sova vážící necelý kilogram dokáže při útoku na myš vyvinout sílu odpovídající stopadesátinásobku hmotnosti kořisti. U větší kořisti se někdy stává, že ji sova zabije tak, že jí ostrým zobákem prokousne krk, nebo že ji dlouho dusivě svírá nohama. Sovy na svůj cíl útočí maximální silou díky dvěma důmyslným adaptacím nohou. Mají na nich čtyři prsty, z nichž tři směřují během letu a někdy i vsedě dopředu. Když ale sovy potřebují uchopit kořist, vytočí díky speciálnímu ohebnému kloubu jeden přední prst dozadu, čímž svůj úchop výrazně zpevní a posílí. Tento úchop mohou bez námahy udržet díky šlachám v nohou, které svírají prsty kolem kořisti bez zapojení svalů, takže k tomu nemusejí vynakládat energii. To je výhodné i pro sovy, které chytají kořist „naslepo“, pod sněhem, listím nebo v úplné tmě, protože jim to umožňuje pevně sevřít úlovek, i když jej nevidí a nemohou odhadnout jeho přesnou velikost nebo tvar.

Lov je pro každého dravce náročný. A co teprve lov v noci? Právě svou schopností najít a ulovit kořist za tmy jsou sovy tak jedinečné.

NASTRAŽENÉ UŠI

Kdysi jsem dostala příležitost setkat se zblízka s puštíkem vousatým. Percy byl samec z páru puštíků obývajícího Skansen, muzeum pod širým nebem ve švédském Stockholmu. Ošetřovatel mě pustil do prostorné voliéry osázené stromy a balvany a řekl mi, ať klidně stojím u pletiva. Velký pták nejprve setrvával ve vzdáleném rohu ubikace. Na pozadí stromové kůry jsem ho sotva rozeznávala a jeho partnerka byla i v tomto uzavřeném prostoru neviditelná. Ale jakmile ošetřovatel vytáhl klubko zmrzlých myší, Percy vzlétl a s pomalými nehlučnými údery křídel přelétl k pletivu a bezhlesně přistál ve vzdálenosti necelého metru ode mne. Vypadal obrovsky a jeho mohutná hlava se ke mně otáčela, až na mě hleděl celý jeho kulatý obličej podobný lidskému. Byl tak blízko, že jsem viděla jeho zorničky, tmavé otvory uprostřed očí svítících jako květy měsíčku v tmavě šedém závoji. Když ošetřovatel ponořil ruku do misky, zdálo se, že se Percyho oči rozšířily, a jeho hlava se stočila zpátky k misce. Ošetřovatel mu dal zmrzlou myš, kterou hned slupl. Pak další a další, z nichž každou spolkl celou.

Puštíci vousatí obvykle nedostávají potravu takto naservírovanou za bílého dne. Spoléhají se na své schopnosti obratných nočních lovců. I několik dalších druhů ptáků, jako jsou lelci, potuové a lelkouni, sice loví velký létající hmyz na noční obloze, ale žádný jiný pták neloví savce a jiné ptáky v noci tak jako sovy.

Před několika lety pozorovali dva kanadští přírodovědci puštíky vousaté při lovu za temných zimních nocí a všimli si, jak se přesouvali z jedné pozorovatelny na druhou, dokud se nedostali na místo, kde podle všeho vytušili něco pod sněhem.

„Pták se přestal rozhlížet a díval se přímo dolů,“ napsali přírodovědci. „Zdálo se, že je téměř hypnotizován místem pod sebou, a bylo velmi obtížné odvést jeho pozornost… I když jsme je často pozorovali ze vzdálenosti tří až šesti metrů, málokdy jsme vůbec něco zahlédli… přesto sovy téměř vždy ulovily kořist, ačkoli se nořily do míst, kde zdánlivě nebylo nic než pouhý sníh.“

Přesně určit polohu neviditelné kořisti? Co je to za kouzelnou moc?

Roger Payne jako první prokázal, že sovy pálené dokážou ulovit kořist v naprosté tmě výhradně pomocí sluchu. Payne se proslavil zejména objevem zpěvu keporkaků. Než se však pustil do velryb, provedl řadu brilantních studií sov pálených, v nichž zkoumal přesnost jejich výpadů a přesné smyslové signály, které používají k vyhledání kořisti. V jednom experimentu Payne zcela zamezil přístupu světla do místnosti, takže v ní byla úplná tma, a posadil sovu na bidýlko v rohu. Podlahu pokryl suchým listím a pak po něm táhl zmuchlaný papír velikosti myši. Sova se snažila chytit šustící papír. Při zaměřování kořisti nepoužívala zrak, čich ani tělesné teplo. „Zmuchlaný papír a listy, po nichž byl tažen, měly stejnou teplotu,“ napsal Payne. „Sova ho proto nemohla lokalizovat pomocí kontrastu infračerveného záření mezi ním a okolím. Papír nevydával žádný myší pach, a proto bylo marné řídit se čichem. A protože bylo zhasnuto, sova nemohla papír vidět… Jediná zbývající možnost podle mě je, že se sova orientovala sluchem podle zvuků.“

Payne pro jistotu zkusil ucpat sově ucho malou vatovou zátkou, nejdřív jedno, pak druhé. Pak vypustil myš, aby se proháněla v listí. „V obou případech sova ve tmě letěla přímo k myši, ale přistála asi pětačtyřicet centimetrů od ní,“ napsal Payne. „Po každém pokusu byla vata odstraněna a sova se mohla v naprosté tmě pokusit chytit stejnou myš, kterou právě minula. V obou případech již pak zaútočila úspěšně.“

Payne také natočil sovy, jak chytají kořist v letu v úplném tmě. Výsledky byly ohromující. Když myš změnila směr, sova natočila hlavu směrem k ní a přizpůsobila útok uprostřed letu.

Jak to ten pták jenom dělá?

Díky hlavě uzpůsobené k naslouchání, jakou má Percy. Plochý, šedý závoj puštíka vousatého slouží jako jedno velké vnější ucho, opeřený satelitní talíř soustřeďující zvuk. Ne všechny sovy mají takový rozměrný, výrazný závoj jako puštíci vousatí, sýci rousní nebo sovy pálené. Sovy, které se při lovu méně spoléhají na sluch, jako je výr virginský, sýček obecný či kulíšek nejmenší, mají závoj menší. A u některých druhů, jako je ketupa rybí, je významně zmenšený. Dává to smysl. Vodní toky jsou hlučné, voda dělá rámus a zvuk se odráží od vodní hladiny. Lovící sova tedy pravděpodobně rybu neslyší. Odborník na rybožravé sovy Jonathan Slaght se však domnívá, že tito ptáci možná využívají zvuk více, než si myslíme. Ukázal mi fotografii výra Blakistonova na břehu řeky, na které pták podle něj „skutečně vypadá, že používá svůj závoj“, a dodal: „Myslím si tedy, že tyto ‚soví‘ rysy jsou u nich sice oslabené, ale nezmizely.“

Obličejový závoj puštíka vousatého

Obličejový závoj u sov, které loví především sluchem, je lemován okružím neboli prstencem tuhých vzájemně se proplétajících per, která zachycují zvukové vlny a směřují je k uším, podobně jako si lidé přikládají k uším kornoutky z dlaní. Pírka v zadní části závoje směřují vysokofrekvenční zvuky k uším, takže sova slyší méně hluku z okolí a může se soustředit na signály kořisti. „Různorodost per na obličejovém závoji puštíka vousatého je prostě fenomenální,“ říká Jim Duncan, odborník na tento druh. „Sedm nebo osm různých druhů. Ta, která vidíte, jsou velmi jemná a vláknitá a zvuk jimi prochází poměrně snadno. A pak tu máme ta zakřivená pevná pera, která tvoří zadní část závoje a fungují jako odrazná parabola. Jsou pravděpodobně zakřivena v optimálním úhlu, pod kterým je zvuk dopadající na závoj směřován do ušních dutin.“ Percy dokonce dokáže měnit tvar závoje pomocí svalů na bázi per a přecházet tak z klidového stavu do pohotovosti aktivního lovu. Je pozoruhodné sledovat, jak to sova dělá, jak upravuje svůj závoj, když zaslechne něco zajímavého. Je to, jako by samotný závoj byl jakýmsi otvorem, „okem“, které se doširoka otevře, aby propustilo více zvuku a odrazilo ho směrem k uším.

Používání výrazu „ušatý“ v druhových jménech některých sov je matoucí. Kalousi ušatí mají na vrchu hlavy štětičky per zvané ouška, které velmi připomínají uši savců. Tyto chomáčky však vůbec nesouvisejí se sluchem, ale s maskováním a někdy také s tokem.

Skutečné soví uši jsou pouhé otvory na každé straně hlavy, dobře kryté zvláštními pery, která propouštějí zvuky. Jejich velikost se liší druh od druhu a závisí nejen na tom, zda sova loví ve dne, nebo za tmy, ale i na celkové nenápadnosti její kořisti. Noční lovec kalous ušatý, který se živí převážně drobnými hlodavci, má ve skutečnosti kromě dlouhých chomáčků per i dlouhé ušní otvory, které se táhnou od temene hlavy až k čelisti. Také puštíci proužkovaní a sýci rousní, kteří jsou aktivní převážně v noci, mají velké ušní otvory. Mají je ale i kulíšci nejmenší, kteří často loví ve dne, protože drobní hlodavci, jimiž se živí, se obvykle skrývají v husté trávě a lze je odhalit jen sluchem.

A Percyho kořist? Ve volné přírodě je často zahrabána hluboko pod sněhem, který nejenže vše vizuálně zakrývá, ale také vytváří takzvaný akustický přelud, který zkresluje polohu zvuků pod ním a ztěžuje ptákovi přesné určení kořisti. Jak uvidíme, puštíci vousatí vyvinuli několik skutečně velkolepých strategií, jak se s tímto problémem vypořádat.

V každém zvířecím uchu se nachází malý kousek tkáně zvaný hlemýžď, který spolupracuje s mozkem na náročném úkolu, jakým je sluch. Hlemýžď obsahuje vláskové buňky citlivé na vibrace zvuku a jeho délka je velmi dobrým měřítkem sluchových schopností daného živočicha. U většiny sov je hlemýžď v poměru k velikosti těla enormní a ve srovnání s ostatními ptáky obsahuje ohromné množství vláskových buněk. Například hlemýžď sovy pálené je obrovský. „Je to jakási formule 1 vnitřního ucha ptáků,“ říká Christine Köpplová, která studuje sovy pálené na univerzitě v německém Oldenburgu. Köpplová při svých přednáškách ukazuje diapozitiv, na kterém srovnává hlemýžď sovy pálené s řadou dalších ptačích druhů – kosů, sojek, kání a jestřábů. Tento hlemýžď sovy je běžně třikrát až čtyřikrát delší než u ostatních ptáků, díky čemuž má sova mimořádně ostrý sluch.

My savci takové štěstí nemáme. Stárnutí člověka, myši nebo činčily s sebou přináší ztrátu sluchu související s věkem, zejména v oblasti vysokofrekvenčních zvuků. V našich uších se poškozené vláskové buňky nenahrazují tak jako u ptáků, a proto můžeme sovám jejich regenerační schopnosti jen závidět.

Aby mohly sovy lovit pouze pomocí sluchu, potřebují nejen mimořádně citlivé uši, ale také schopnost lokalizovat zdroj slabého zvuku v trojrozměrném prostoru – někdy na velkou vzdálenost, jindy přes silnou vrstvu sněhu, půdy nebo listí. Nedávno zesnulý Masakazu (Mark) Koniši se zabýval problémem, jak to sova dokáže.

Všechny tyto výpočty proběhnou rychleji, než stačíte mrknout. Já vím, je to ohromující.

Proč tedy oči sov směřují dopředu?

TICHÝ LET