Ferdia Lennon

DEUS

EX MACHINA

Copyright © by Ferdia Lennon 2024

Translation © Lukáš Tomášek, 2024

Original English title: GLORIOUS EXPLOITS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-641-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-642-4 (mobi)

Pro Emmu.

Život je krátký. Když někdo se žene

za příliš vysokým cílem,

pak často i nejbližší ztrácí.

Dle mého soudu

jen blázni a zpozdilí lidé

si takto vedou.

– Eurípidés, Bakchantky (překlad Otakar Jiráni)

Žít a nežít, mé dítě, to jsou dvě věci. Smrt

je pouhé nic. Dokud jsme živí, zbývá naděje.

– Eurípidés, Trójanky (překlad Eva Stehlíková)

Syrákúsy

412 př. n. l.

Kapitola 1

To mi tak jednou Gelón povídá: „Pojď nakrmit Athéňany. Počasí je na to ideální.“

Gelón dí pravdu. Na obloze žhne drobné, bílé slunce a kameny při chůzi spalují chodidla. Dokonce i ještěrky se schovaly, koukají zpod kamenů a stromů, jako by se ptaly: „Děláš si prdel, Apollóne?“ Vybavím si Athéňany, natěsnané jeden k druhému, a to, jak očima pátrají po záblesku stínu, jazyky vyprahlé, těžký dech.

„Máš recht, Gelóne.“

Gelón přikývne. Vydáme se na cestu, v rukách šest měchů – čtyři s vodou a dva s vínem –, mísu oliv a dvě kostky mátina smradlavého sýra. No jo, máme to tu na ostrově krásný. Občas si dokonce pomyslím, že když teď zavřeli hrnčírnu, mám příležitost trochu si přilepšit. Možná bych mohl odejít ze Syrákús a usadit se ve svém u moře – mimo temné místnosti, pryč od hlíny a rudé dlaně nahradit mořskou vodou, oblohou. A když se vrátím domů, s čerstvým úlovkem hozeným přes rameno, bude mě očekávat – ať už jí bude kdokoli. Vidím, jak na mě čeká a směje se. Už teď slyším její smích – v uších mi zní měkce a jemně.

„Řeknu ti, Gelóne, dneska se mám parádně.“

Obrátí se ke mně. Je to fešák – jeho oči mají barvu mělkého moře, které prozařuje slunce. Moje jsou nudně hnědé. Otevře pusu, ale nevydá ani hlásku. Gelón je často ztrápený a svět vidí jakoby za závojem dýmu, skrz který nic neprosvítá. Pokračujeme v chůzi. Athéňani prohráli, z jejich lodí se stalo dříví na podpal a z nepohřbených padlých žrádlo pro psy, ale hoplíti místy pořád patrolují. Jen pro jistotu. Zrovna včera nám Dioklés vysvětloval, že s Athéňany člověk nikdy neví, na čem je. Klidně by se tu zčistajasna mohli zjevit další. Možná má pravdu. Většina Sparťanů je pryč a proslýchá se, že míří přímo do Athén, že by je rádi dobyli, jak se sluší a patří. Ukončili válku. Pár jich tu ale pořád zůstává – s touhou po domově, zato bez užitku. A náhoda tomu chtěla, že čtyři takoví právě kráčí před námi a červené pláště za sebou vlečou jako otevřené rány.

„Dobrý ráno!“

Ohlédnou se. Jen jeden zvedne ruku k pozdravu. Tihle Sparťani jsou domýšliví, ale já se mám pořád parádně.

„Pryč s Athénama!“

Teď salutují dva, ale bezduše a nepřítomně. Zdá se, že jsou unavení a smutní – jako Gelón.

„Periklés je kokot.“

„Periklés je mrtvej, Lampóne.“

„No jasně, Gelóne, to já přece vím. Periklés je mrtvej kokot!“

Dva Sparťani se rozchechtají, a najednou salutují všichni. Jak já se dnes cítím šťastný… Nedokážu vysvětlit, jak mi je, ale právě tyhle pocity se řadí k těm úplně nejlepším. Ty, co nedokážu vysvětlit – a to jsme ještě ani nekrmili Athéňany.

„Do kterýho lomu dnes půjdeme, Gelóne?“

Stojíme na rozcestí a je potřeba se rozhodnout. Gelón váhá.

„Co Lavrion?“ navrhne nakonec.

„Lavrion?“

„A proč ne?“

„Lavrion!“

Vydáme se vlevo. Lavrion dneska říkají hlavnímu lomu. Kdosi se domníval, že pojmenovat ho podle stříbrného dolu v Attice, který Athéňanům dopřál bohatství – díky němuž si mohli dovolit tuhle výpravu –, bude legrační. A ono se to ujalo. V zásadě je to ohromná jáma v sevření mléčně zakalených vápencových stěn vysokých tak, že plot bylo nutné postavit jen tu a tam, a na jednom takovém místě stojí brána. Před ní sedí na zadku dvojice strážných a po zemi honí hrací kostky. Když jim Gelón nabídne jeden z měchů, pustí nás dál. Pak kvůli větru a nerovnému terénu musíme sestupovat opatrně. Když Gelóna navštíví múza, mluví o téhle cestě jako o svinutém hnědém plazovi. Athéňany ucítíme ještě dřív, než je vůbec spatříme. Cesta se před námi kroutí, takže na ně nevidíme, ale nese se k nám příšerný smrad: těžký, hnilobný pach, který bezmála nahradil veškerý vzduch. Slzí mi oči a musím na okamžik zastavit.

„Dneska mi to připadá horší než obvykle.“

„To bude tím vedrem.“

„Nejspíš.“

Sevřu chřípí mezi prsty a pokračujeme. Je jich tam méně než minule. Pokud to takhle půjde dál, příchod zimy nezažije ani jeden z nich. Vzpomínám na to pozdní odpoledne, kdy složili zbraně. Celé hodiny se řešilo, co dál, a Dioklés neustále pochodoval tam a zase zpět. „Kam asi máme dát sedm tisíc takových divochů?“ hřímal. Ticho. Zeptal se znovu. Tentokrát ten hlupák Hermokratés zamumlal cosi o mírové dohodě. Kašlat na dohodu, pomyslel jsem si, a Dioklés to dokonce vyslovil. Sice použil jiná slova, ale myslel tím to stejné. „Copak se s mrtvými uzavírají dohody?“ odvětil. Kolem se začal šířit smích a souhlasná gesta, načež se Hermokratés zase posadil a znovu už nepromluvil. Dioklés ale nepolevoval a pořád naléhal – co si počneme? Ticho. Teď už ale pulzující ticho, jen prasknout. Dioklés se zastavil a oznámil, že ho něco napadlo. Něco nového. Něco podivuhodného. Ostatním Řekům tím dáme najevo, že s námi nejsou žerty. Že v Syrákúsách jsme doma a nikam se nechystáme. Prý jestli bychom si chtěli poslechnout, co že ho to napadlo… „Aby ne, Diokle!“ Jenže on hned zase zavrtěl hlavou. Vlastně nic, je to už moc. Až příliš podivuhodné. Ať promluví někdo jiný. K tomu se ale nikdo neměl, neboť my jsme Syrákúsy a nikam se nechystáme – a to jsme mu taky řekli. Tak se předklonil a tichým hlasem spustil. Nic jsme neslyšeli. Jen jsme viděli, že hýbe rty. „Není slyšet, Diokle!“ A pak nám to řekl. Pořád mluvil potichu, ale už dost hlasitě na to, aby bylo slyšet: „Do lomů s nima.“ Na chvilku se odmlčel. „Do lomů!“ vykřikl potom. Netrvalo dlouho a v podstatě celé Syrákúsy se otřásaly právě těmito dvěma slovy: do lomů.

No, a přesně tak jsme to udělali.

* * *

Zdálky Athéňani vypadají jako roj rudých mravenců rozprostřených po kamení, ale rozhodně se nehemží. Jenom polehávají, krčí se, plazí a pátrají po známkách stínu. Ale popravdě nemám zrovna nejlepší zrak, takže ti nejklidnější jsou možná už mrtví.

„Dobrý ráno!“

Několik postav vzhlédne, ale žádná nepozdraví. V poslední době mají někteří ve městě pocit, že jsme udělali chybu. Že držet je v  jámě je nakonec až příliš a že už to nepatří k válce. Říkají, že bychom je měli prostě zabít, udělat z nich otroky nebo je poslat domů, ale mně se nápad s jámou pořád zamlouvá. Je to připomínka moudra, které říká, že vše musí procházet změnou. Samozřejmě si vzpomínám, jak Athéňani vypadali ještě před rokem: zbroj třpytivá jako vlny pod dozorem měsíce, bojové pokřiky, po nichž člověk oka nezahmouří a při nichž psi vyjí – a k tomu ty lodě, stovky lodí kroužících kolem našeho ostrova, jako by majestátní žraloci dorazili na hostinu. Tyhle jámy jsou připomínkou, že nic netrvá věčně. Alespoň to tvrdí Dioklés. Je to připomínka, že sláva a moc nejsou než stíny na stěně. Ale nejen to… Taky se mi líbí, jak jsou cítit. Je to hrůza, ale taková zvláštní a krásná. Cítím z nich vítězství – a ještě něco. Každý ze Syrákús v tom zápachu cítí jedno a totéž. Dokonce i otroci. Ať jste bohatí, nebo ne, svobodní, nebo ne, stačí závan z těch jam a život se najednou zdá být plnější, přikrývka víc hřeje a jídlo chutná lépe. Je to náznak skvělých zítřků – nebo přinejmenším lepších, než na jaké teď čekají Athéňani.

„Dobrý ráno!“

Jeden z těch chudáků spatří moji hůl a zvedne ruce. Následuje proud slov, ale protože jen tiše kuňká, většině z nich nerozumím. Rozeznám jen „Zeus“, „prosím“ a „děti“.

„Neboj se,“ povídám. „Nepřišli jsme trestat – i když vy Athéňani popravdě trest zasloužíte. Já i Gelón jsme milostivý. Přicházíme…“

„Ticho.“

„Proč, Gelóne? Říkám přece pravdu.“

„Prostě buď zticha.“

Uchechtnu se.

„Už chápu, máš jednu z těch svejch náladiček.“

To už ale Gelón klečí před tím ubožákem a dává mu napít.

„Umíš Eurípida?“ zeptá se Gelón.

Muž před ním je přisátý k měchu z koziny, jako by to byla bradavka samotné Afrodity, a po vousu mu stékají pramínky vody. Je růžový. Úplně růžový. Skoro všichni jsou tu růžoví – až na ty, co jsou už červení.

„Eurípidés, kámo, umíš ho?“

Muž přikývne a znovu se přisaje. Přichází k nám teď další Athéňani. Na nohou jim chřestí řetězy. Je jich víc, než jsem si myslel, ale pořád méně než minule.

„Voda a sýr,“ oznámí jim Gelón, „pro kohokoli, kdo si pamatuje Eurípidovy verše a zvládne je zarecitovat. Když to bude něco z Médeie nebo Telefa, přihodím k tomu olivy.“

„A co Sofoklés?“ zeptá se bezzubými ústy jedna ze scvrklých kreatur. „Král Oidipús?“

„Na Sofokla sere pes! Říkal snad Gelón něco o Sofoklovi? Ty jeden…“

„Ticho.“

„Ale, Gelóne, vždyť je to pravda.“

Gelón začne vysvětlovat podmínky.

„Nechci Sofokla ani Aischyla ani jinýho básníka z Athén. Jestli vás jejich slova rozveselí, klidně si je odříkejte, ale vodu a sýr dám jenom za Eurípida. Tak povídej, kamaráde. Co nám předvedeš?“

Muž, který doteď pil, si odkašle a začne se zvedat ze země. Není na něj pěkný pohled. Snaží se, ale marně. Krček se mu bortí a hlavu naklání tu na jednu a hned zase na druhou stranu, kymácí se nad tělem jako květ v lehkém vánku.

Nakonec ale přece jen spustí: „Ach, chápání musíme, Priame, králi, učit se teprve…“

Zarazí se.

„To je všechno?“

„Nezlobte se… Pamatoval jsem si toho víc, ale už nemůžu. Mám pochroumanou hlavu! Zapomínám tváře, a nevzpomenu si ani na… Přísahám, že jsem si pamatoval víc.“

Pak tu svoji hlavu složí do dlaní. Gelón ho konejšivě poplácá po rameni a naposledy mu dá napít. Zdá se mi, že Athéňan teď pláče, ale stejně je pořád přisátý k měchu. Lije do sebe vodu, zatímco ta z něj zároveň teče ven.

„Předvede někdo něco lepšího? Za Médeiu nabízím hrst oliv.“

Gelón je do Eurípida blázen. Hlavně proto sem chodí. Myslím, že by ho snad i potěšilo, kdyby vyhráli Athéňani, pokud by to znamenalo, že se u nás Eurípidés zastaví a něco secvičí. Jednou celou naši měsíční výplatu věnoval starému herci výměnou za to, že přijde k nám do hrnčírny, a zatímco jsme hnětli hrnce, on nám přednesl několik výjevů. Mistr se pak nechal slyšet, že to akorát snižuje produktivitu, a herce z dílny vyhodil. Jenže Gelón se nevzdává tak lehce. Přikázal tomu muži, ať verše volá přes celou ulici, takže jsme v žáru pece tu a tam zaslechli krátký úryvek. Toho týdne jsme myslím nádob vyrobili méně, byly ale podivuhodnější a krásnější. Všechno se to odehrálo, než vypukla válka, a teď je herec mrtvý a hrnčírna vzala za své. Kouknu na Gelóna. Ve vytřeštěných modrých očích vidím nejistotu. Nad hlavou drží sýrový bochník a vykřikuje cosi o olivách. Gelón je blázen sám o sobě. Eurípida k tomu nepotřebuje.

Ke slovu se jich hlásí hodně, ale když pak dojde na lámání chleba, mluví nesouvisle, zadrhávají se, stěžují si na bolehlav nebo žízeň, a někdy se dokonce rovnou složí k zemi, takže víc než verš v kuse nedostaneme. S trochou štěstí dva. Jeden z nich odříká verše, ve kterých Médeiu svádí Achilles. Dokonce i mně je nad slunce jasné, že to je hloupost. Médeia přišla mnohem dřív než Achilles. Byla přece s Iásónem.

„Achillem lehkonohým nemůže však být! Óh, Helénští, nedovolí toho otec můj. Achilles…“

Gelón napřáhne hůl, podvodníček se odsune stranou a jeho místo zaujme další. Tenhle alespoň zmíní Iásóna, cituje ale pasáž, kterou Gelón už zná. I tak vyfasuje pár oliv – za námahu.

A takhle to pokračuje celý den. Slunce tloustne, čím dál víc připomíná vaječný žloutek a vydává stále méně tepla. Odstíny růžové a červené krvácí na modré plátno. Nechám Gelóna pracovat a vydám se na procházku po jámě. Oficiálně pátrám po hercích. Gelón se totiž odvážil k dalšímu kroku: oznámil, že pokud se pětice z athénských řad zhostí scény z Médeie, vrátí se s pytlem obilných zrn. Trvá ale na tom, že všechno se musí řádně odehrát. Že všichni musí doopravdy hrát. Když bude mít fakt štěstí, najde možná tak jednoho. Jsou to mizerové, čekají už jenom na smrt. Počítám, že podobně vypadají nejpříšernější zákoutí podsvětí. I tam je to určitě samá chlupatá kostra a tu a tam na ní raší flíček kůže. Když necháme stranou chlupy, rozlišit je dokážu jen podle očí. Jsou to skelné drahokamy prozářené umíráním. Ohromné páry hnědých a modrých očí – a mžourají zhruba mým směrem. Pořád jsem ještě nenašel nikoho na hlavní roli, a tak nepřestávám hledat.

Při pohledu na Athéňany si pomyslím, že jim z nosu a mezi rty s každým výdechem uniká i jejich duch. Kůže jako by chřadla a drobila se přímo před očima. Pokud byste někoho z nich sledovali dostatečně dlouhou dobu, snad by celý zmizel, a třeba by po něm zbyly jen zuby a pár útlých kostí. Bílé zuby a bílé kosti na dně lomu, z jehož kamení možná jednou někdo postaví dům. Kdoví, třeba ten dům bude váš a po nocích vás budou budit sténající stěny, seshora nářek stropu, kapky druhé oblohy začnou skrápět tu vaši drobnou hlavičku a vy zadoufáte, že o nic nejde – že je to akorát vítr nebo déšť. A možná budete mít pravdu, jenže stejně tak může jít o dílo Athéňanů, co se ve zdech převalují. Zvláštní pomyšlení. Jako by pocházelo od Háda, jenže lom je podivné místo a člověk v něm není sám sebou.

V dálce se ozve výkřik. Nefalšovaný srdceryvný řev. Musí jít o něco vážného. A znovu se ozývá, stejně nahlas jako předtím. Line se ze vzdáleného konce lomu. Zdá se, že Athéňani se odtamtud odtahují, takže namísto běžné hráze kůže a cárů oblečení může člověk tu a tam dokonce vidět kámen. Rozhodl jsem se vydat se blíž. Nějaký obří muž máchá ve vzduchu holí a u nohou se mu válí, v klubíčku jako ukňourané kotě, jeden z Athéňanů. Vlastně se na zemi choulí hned dva, jenže ten druhý je očividně mrtvý. Tunika muže s holí je pokrytá cákanci krve. Je to Biton? No ovšem, jasně že je to Biton. Kdo jiný než Biton? V první bitvě s Athéňany přišel o syna. I když, ono k tomu nedošlo tak úplně během bitvy. Zajali ho a umučili k smrti. Biton sem teď chodí často. Dokonce častěji než my.

„Ty seš fakt sadista, Bitone.“

Biton se otočí a já zamrkám. Zato on nemrká a ve tvářích mu škubou svaly. Pokud to vůbec jde, vypadá ještě hůř než ubožák schoulený pod ním. Athéňanova tvář je celá zkrvavená, ale v zelených očích mu září zvláštní naděje. Je to podivuhodný odstín zelené. Takhle zelené bývají ještěrky. Jsou to jasné oči a Athéňan se už plazí pryč. Ještě se nehodlá loučit se životem.

„Byli jsme s Gelónem hned tady vedle. Hledáme tady kousky Eurípida, to je, co?“

Biton nic neříká, jen ještě pevněji sevře hůl. Napjaté žíly na jeho paži blýskají jako blesky.

„To bylo ale hned po ránu vedro, viď?“

Zase nic. Athéňan se pořád plazí.

„Bavíš se? Čím si vysloužil tolik pozornosti?“

„Našel jsem je ve zdi.“

„Ve zdi?“

„Vyvrtali si tam díru. Chamraď.“

„A kdo vlastně?“

Biton nakopne tělo u svých nohou.

„Spal v objetí tohohle hovada. Tulili se tam jako milenci.“

Přikývnu. Druhý Athéňan je už slušně daleko. A jak se plazí, zanechává za sebou rudou stopu.

„Je jich tu míň než minule.“

„Bastardi.“

„No jasně, jsou to bastardi. Dávám jim nanejvejš tak dva měsíce. A jestli Apollón nepoleví, třeba to půjde ještě rychlejc. Ale říkám si, že se mi po nich bude stejskat. Tak nějak to tady oživujou.“

Biton složí tvář do dlaní.

„Nejseš zase až takovej sadista, Bitone.“

Na toho Athéňana pořád dobře vidím. Neposouvá se ani zdaleka dostatečně rychle. Pospěš si, parchante.

„Podle Diokla bychom se taky měli vydat do Řecka. Všechno dokončit. Co na to říkáš? Mně by se vlastně procházka tou jejich Akropolí celkem zamlouvala. Třeba by zrovna i něco hráli… Prej je to tam náramný. Nic takovýho tady na Sicílii nemáme.“

Biton spustí ruce a o krok ustoupí.

„To je ale parádní hůl, Bitone! Přesně takovou Héraklés zmasíroval nemejskýho lva. Takovou pěknou hůl opravdu chválim.“

Zvednu ruku ve znamení úcty. Athéňan se vzdaluje želví rychlostí. K čemu to nakonec je? Tak ať se stane, co se má stát… Ach jo, fakt nechci vidět, jak umírá.

„Nechceš jít se mnou a pozdravit Gelóna? Hrozně rád by tě viděl.“

To je lež.

„Nemám čas.“

„No jasně, chápu, seš v jednom kole. To je jasný. Věc se má ale tak, že nerad chodím sám. Už začíná bejt tma a neříká se mi to snadno, ale ve tmě se tady necejtim dobře. Za tmy vylézaj krysy, a to mě děsí. Nesměj se mi, Bitone. Vím, že je to k smíchu, ale říkám to, jak to je. Mám z nich fakt strach.“

Biton se ale nesměje. Vyrazil směrem, kterým se odplazil Athéňan.

„Počkej!“

Biton se zastaví a obrátí se ke mně čelem.

„Tobě na tom nebožákovi vážně záleží?“

Biton přikývne.

„Ptám se, protože Gelón hledá herce se zelenýma očima – do role Iásóna, ten je svou zelenookostí proslulej. Jestli nám příběhy nelžou, ty jeho oči sehrály důležitou roli, když se do něj Médeia zakoukala.“

Biton vypadá zmateně.

„Dám ti měch fajn vína.“

Pořád je zmatený, ale zdá se, že ho nabídka zaujala. Od chvíle, kdy ztratil syna, uctíval Biton Dionýsa, ale do kapsy měl pořád hluboko, a tak se k větším projevům úcty nedostal moc často.

„To víno… nabízíš mně?“

„Přesně tak – vyměním ho za Athéňana.“

Biton udiveně vytřeští oči. Vypadá, jako by se mohl každou chvíli rozplakat.

„Děkuju.“

„Jen užívej, Bitone.“

Biton přijme měch a zhluboka se napije. Nepřisaje se sice tak mocně, jako kdyby šlo o Afroditin prs, ale rozhodně alespoň tak, jako by patřil nymfě nebo nějaké nižší bohyni. Povzbudivě ho poplácám po rameni a vyrazím. Athéňana dohoním sotva za pár kroků. Ten se okamžitě stočí do klubíčka a očekává další výprask. Když ale údery dlouho nepřicházejí, roztáhne prsty, kterými si zakrývá obličej, a já znovu spatřím pohled těch zelených očí – zelených jako ještěrka.

„Neboj se, neublížím ti. Teda ne že by sis to nezasloužil… Rád bych ti ale nabídl roli v divadelním představení.“

Znovu prsty semkne a ještě těsněji přitáhne kolena k bradě.

„Sakra práce! Kdybych ti chtěl ublížit, už bych to udělal.“

Prsty se znovu rozestoupí a zablýsknou se zelené oči. Zdá se mi, že něco povídá.

„Prosím, ne…“

„Dost už toho kňourání! Taky si to ještě můžu rozmyslet. A teď mi řekni… Znáš Eurípida? Odpověz mi na rovinu a nic se ti nestane.“

Neodpovídá.

„Mluv! Znáš ho? Znáš Eurípida, vznešeného athénského básníka?“

„Znám.“

„A pamatuješ si od něj něco? Dokázal bys recitovat na povel? Chci ale pravdu…“

Athéňan přikývne.

„Co Médeia? Uměl bys Médeiu?“

„Jo, asi jo. Myslím, že…“

„Myslíš? To mi ale nestačí, člověče. Přemýšlím, jestli se hodíš na Iásóna. To je důležitá role. Tak už se rozhodni.“

„Myslím, omlouvám se, vím jistě, že si toho pamatuju hodně, prosím…“

Podám mu měch s vodou, aby si pročistil mysl. Stačí jeden lok a je napůl prázdný. Zbytek mu vyleju na tvář, abych z ní smyl krev. Není to nakonec takové nadělení, jak to nejdřív vypadalo. Jeden velký šrám na tváři a další na čele. Nic zlomeného. Neřekl bych, že je krásný, ale když se to vezme kolem a kolem, bude to stačit. Nabídnu mu, aby se mě chytil za paži, a vykročíme. Všechno se zdá na dobré cestě, dokud nepotkáme tělo Athéňana, kterého Biton zabil. Jakmile k němu dorazíme, zelenooký muž padne na zem a začne plakat, líbat tělo a cosi mu šeptat.

„Nech toho, chlape. Docela pospíchám.“

On mě ale ignoruje, pořád mrtvého muže líbá a cosi mu šeptá, takže rty a celou tvář má hned rudou a špinavou. Budu ho muset znovu opláchnout. Taková škoda vody.

„Pojď už!“

Nic se ale neděje. Napřáhnu hůl, jako bych se chystal udeřit. To už funguje. Odtáhne se od ležícího těla a zdvihne paže, aby se před údery ochránil.

„Zvedej se!“

Skutečně začne vstávat, ale pak padne na kolena a z toho, co zbylo z nebožákovy hlavy, vytrhne několik světlých vlasů, které potom pevně sevře v pěsti. Pak se postaví. Pomaličku vykročím a on mě následuje.

Na oblohu už se vyhoupl měsíc, vidím jeho stříbřitý úsměv, ale slunce, macaté a rudé, ještě nezmizelo. Za okamžik se ztratí za zdmi lomu a pak pod mořem a potom přijde noc. Mám za to, že mého nového přítele musí příchod noci těšit. V těchhle jámách je slunce nejspíš hlavní příčinou úmrtí.

„Co říkáš? Máš radost, že už bude večer?“

Nic neříká.

„Řekni, kamaráde.“

„Ale co?“

„Určitě máš radost, když se Apollón vzdálí.“

„V noci to není o moc lepší.“

„Mluvíš o krysách?“

„Ne, o zimě. Je vážně nepříjemná. A ta změna vyvolává horečky.“

„Tak proto jste se s kamarádem schovávali v tý díře?“

Přikývne.

„To je mazaný. A já to respektuju, jenže Biton, kterýho jsi před chvílí poznal, tu vaši athénskou mazanost nesnese. Ten jí přímo pohrdá. Myslím, že jste ho vážně namíchli. Však jste si dopřáli šlofík ve stínu, zatímco správně jste se měli píct na sluníčku.“

Athéňan už zase brečí.

„Klid, člověče. Tumáš, dej si olivu.“

Nabídnu mu. Jsou to úžasné olivy: smíchané s olejem, solí, česnekem a ještě tajnou přísadou. Dělá je tak máti. Nejlepší olivy v Syrákúsách. Chvíli váhá, ale pak si pár přece jen vezme. Vzlykat nepřestává, ale chroupe přitom olivy.

„Jak ti říkají, kamaráde?“

„Paches.“

„Paches?“

Přikývne.

„Já jsem Polyfémos.“

Raději jsem zalhal. S Athéňany jeden nikdy neví. Kdyby znali moje opravdové jméno, mohli by mě třeba uhranout, nebo co já vím.

„Polyfémos? Jako ten kyklop?“

„Přesně jako on. Máti říká, že táta měl jenom jedno oko. Ubožák…“

„Jo tak.“

Pokračujeme v chůzi.

„Víš, Pache, vy Athéňani si za to můžete sami. Připluli jste sem jako žraloci na hostinu. Jste ještě horší než Peršani. To jsou obyčejný barbaři, ale vy jste Řekové – a útočíte na Řeky. Je to tak, Dioklés má pravdu. Jste lůza.“

Nic na to neříká, jen dál klopýtá. Ze stínů nás pozorují cizí oči.

„Ale i tak bude mít Gelón – to je můj kámoš – radost, až pozná takovýho znalce Eurípida. Podle něj je ještě vznešenější než Homér. Už se brzo potkáte. Teda s Gelónem, ne s Homérem.“

Mrknu na něj.

* * *

Když ubývá světla, vylézají krysy. Nejdřív jen jedna či dvě tu a tamhle, ale během chvíle jsou všude a vzduchem se nese krysí volání. Vypadají šíleně. Nejsou jako krysy, jaké znáte vy: tady jsou stále vlhké, červené a hrozně tlusté. Klidně vám přelezou přes chodidlo, ale pokud na ně nestoupnete, nic vám neudělají. A stejně jsem z nich při chůzi příšerně nervózní. Paches jako by si jich vůbec nevšímal. Ale musí si jich všímat, protože nikdy žádnou nepřišlápne. Podle Gelóna je v těchhle jámách víc než tisíc krys. Říká, že když v noci nastražíte uši, i ve městě uslyšíte, jak piští.

„Tobě ty krysy nevaděj, Pache?“

„Ne.“

„Mně by asi byly nepříjemnější než hlad nebo žízeň.“

Podívá se na mě, jako by měl na jazyku, že jsem šílenec.

„Chtěl bys ještě vodu?“

Přikývne a já mu podám měch.

„Stejská se ti po Athénách?“

Vyprskne a rozkašle se.

„Nezlob se, jasně že stejská. Chci jen říct, že podle toho, co jsem slyšel, je to tam náramný. Tady v Syrákúsách jsme k vám vzhlíželi. Copak tady nemáme demokracii právě díky vám? Vážně bych to rád viděl. Třeba takovej Parthenón. Gelón tvrdí, že nic krásnějšího na světě není. Dokonce ani v Egyptě nebo Persii.“

„On tam byl?“

Už už zvedám hůl, ale na poslední chvíli si to rozmyslím.

„To ne. Mluvil ale s lidma, co tam byli.“

„Není.“

„Co není?“

„Nic krásnějšího…“

Zničehonic se zastaví. Napadne mě, že se zase dočkám slz, ale ovládne se.

„Je to zdaleka nejkrásnější město v Řecku. Já Egypt navštívil a myslím, že Athény se můžou měřit s čímkoli, co maj tam. Pokud jde o Persii, nemůžu sloužit.“

„Ty jsi byl v Egyptě?“

„Jo.“

„Viděl jsi pyramidy? Doopravdy?“

Přikývne.

„Dáš si olivu?“

Ještě několik mu jich podám.

„Díky, Polyféme.“

V dálce už vidím Gelóna. Sedí na kameni a shlíží na několik Athéňanů.

„Lampón,“ vyhrknu.

„Pardon?“

„Tak se jmenuju. Nejsem doopravdy Polyfémos. Jsem Lampón. Kdo by taky dítě pojmenoval po kyklopovi?“

„Jo tak.“

Usměju se na něj a dloubnu ho do zad, abych ho trochu popohnal.

„Mrkej na drát, Gelóne. Vedu ti hvězdu!“

Gelón přimhouří oči.

„Co?“

„Tohle je Iásón jak vyšitej. Podívej se na ty zelený oči. Neříkal jsi snad, že Iásón měl zelený oči?“

Gelón si Pacha zkoumavě prohlíží. Nezdá se mi, že by na něj udělal dojem, a popravdě ty rány, které mu způsobil Biton, jsou asi závažnější, než jsem usoudil. Vlastně vypadá příšerně.

„Zelený oči? Co to meleš? Vždyť tenhle ubožák už je napůl mrtvej.“

„Gelóne, ty seš takovej negativista.“ Vezmu Pacha kolem ramen. „No tak, Pache, co Iásónova závěrečná řeč? Co říká, když si uvědomí, že jsou jeho děti po smrti?“

Paches nejdřív chvíli kašle.

„‚Ty vyvrheli, ženo nejvýš protivná, i mně i bohům…‘“

„Počkat!“ zvolá Gelón. „Jestli to chce odříkat, ať je to se vším všudy. Jsi připravená, Médeio?“

„Asi jo.“

Předstoupí podivuhodně vysoká žena. Jenže v místních jámách přirozeně ženy nejsou. Znovu si postavu přeměřím pohledem. Je to zase ten nebožák s rozviklaným krčkem. Vlasy má teď ale delší a na sobě má vlněnou dívčí tuniku.

„Ten ohoz, ten máš od sestry?“

Gelón přikývne.

„A co ty vlasy?“

„Koňská hříva.“

„Máš to promyšlený.“

„To mám.“

Paches a Médeia zaujmou pozice. Usadíme se s Gelónem na kameni a čekáme. Říkám si, jaké by asi bylo vidět opravdové představení v Athénách, ale tahle představa mě bolí, protože vím, že je nikdy nespatřím. Pak se podívám kolem sebe: obkružují nás zdi lomu, shora se tlačí nebesa obývaná hvězdami, nebo možná bohy, a dole se tísní Athéňani. No není tenhle lom dokonalý amfiteátr?

Obří athénský amfiteátr, v němž si dva drobní Syrákúsané užívají divadlo.

Pak herci začnou hrát.

Kapitola 2

Dismova lucerna se v dálce chvěje jako opilý měsíc. Od chvíle, kdy jsme opustili lom, jsme už něco popili a Gelón by večer rád zakončil u moře. Zajít k Dismovi téhle podmínce vyhovuje. Cesta je posetá hromádkami třpytivých mušlí, rozdrcenými krabími krunýři a chaluhami, které připomínají těla medúz. Hrst toho harampádí hodím po Gelónovi a on na oplátku do jednoho trsu kopne a pošle ho mým směrem. Nakonec jsme už tak blízko, že burácení vln splývá s údery pohárů a praskavým hukotem stovky hlasů.

U dveří stojí jednoruký krasavec. Na čele má vypálenou značku ohnivého hřebce, jmenuje se Chabrias, pochází z Arga a válka z něho udělala otroka. Díky omezenému počtu končetin ho Dismas koupil levně. Za střízliva se Chabrias tváří, jako by ho něco neustále bolelo – tvář i čelo se mu napínají výrazem utrpení –, ale když noc pokročí a návštěvníci jsou velkorysí, po jednom dvou džbáncích napětí ve tvářích povolí, pohled se Chabriovi rozjasní, a pokud se zdržíte a budete poslouchat, zahltí vás příběhy z města Argos: o ženách, které miloval, o závodech vozatajů, svatyních, ve kterých se modlil, o záplavě zelených hájů. Je to tak, Argos je zhýralý i posvátný. Kéž by vás tím městem mohl provést… V Chabriově způsobu vyprávění je znát urputná naléhavost a posluchač nemá pochyb, že vypráví stejnou měrou pro sebe jako pro něj a že touží popelu své přítomnosti navrátit plamen města Argos. Nakonec je už ale bolest neúnosná, Chabrias se zarazí uprostřed věty, vzhlédne k obloze, zabrouká podivnou melodii a potom vám ukáže pahýl své paže. Mám Chabria rád.

„Podívej, kdo tu je!“ řeknu.

Chabrias se ukloní a otevře dveře. Žádné džbány neneseme. Vstoupíme dovnitř.

Do nosu mě vmžiku udeří odér slané vody a rybích šupin. U Disma to mořem zavání silněji než samotná pláž. Díky vhodně zvolenému umístění podnik s oblibou navštěvují rybáři, a protože okna jsou vždycky zavřená a utěsněná, tenhle pach nikdy nemizí. Vzduch je prosycený párou a z krků a promáčených plášťů přítomných se zdvihají úponky rybího oparu. Muži se krčí nad džbány, vousy mají vesměs potřísněné nachem a buď se vychloubají, co ulovili, nebo si stěžují, že neulovili nic. K lidskému hlaholu se ale přidává ještě spousta dalších zvuků. V průběhu let vítr a déšť do stěn prorazily nespočet drobných i větších děr, takže budova jako by pískala a trámy ve stropě se společně s podlahou prohýbají a skřípají. Tahle křehkost ale jenom umocňuje pocit pohodlí. Uši neustále varují kůži, že je v nebezpečí, ale útok pořád nepřichází, a protože člověk si nikdy nic nevychutná tolik, jako když se bojí, že o všechno co nevidět přijde, strach z živelní katastrofy umocňuje chuť popíjených nápojů.

Gelón míří přímo k Homérově stoličce – vratkému kusu dřeva, na kterém údajně před pár staletími slepý bard seděl, když navštívil Syrákúsy. Věčně stojí v rohu a bronzem vyvedený nápis nad ní hlásá: Homérova stolička. Je ale opravdu Homérova? Po Syrákúsách je takových roztroušeno habaděj. Jsou všechny Homérovy? A proč vlastně ne! Lidská prdel je rozmařilá a nerada se váže, takže co by ne… Je to Homérova stolička.

Někdo na ní už sedí a Gelón ho žádá, aby se přesunul. Dotyčný posílá Gelóna někam a ten ho, jak se sluší, bere za zátylek. Muž letí na podlahu a Gelón mu ve stejnou chvíli věnuje omluvu. Spousta hlav se k těm dvěma otáčí a řada dalších mužů rozjařeně hlučí, neboť Gelón patří ke stálým zákazníkům a k tomuhle rituálu dochází často. Kdykoli mu někdo neznalý zdejších zvyklostí zasedne místo.

Jdu nám pro víno, které dnes rozlévá nová mladá otrokyně. Má tmavé, mandlové oči a kůži jako čerstvě tepanou měď. Ta kůže přímo září, a i když je ta dívka jenom pouhý majetek, trhnu sebou, když si pohledem změří můj skvrnitý, rozedraný plášť. Podá mi džbán a já mířím zpátky ke stolu. Ze všech sil se snažím nekulhat. Gelón svírá hlavu v dlaních.

„Kopni to do sebe. Dneska bez kňourání, jasný?“

Gelón vzhlédne a pokusí se o úsměv.

„Teď pijeme!“ řeknu povzbudivě. „Co děláme?“

„Pijeme.“

Naplním nám poháry až po okraj a potom ten svůj pozvednu.

„Na Syrákúsy!“ zvolám.

„Na Homéra!“

„Podívej na tu novou otrokyni. Je fantastická. Až mě ten pohled bolí. Jenom se na ni podívám, už trpím.“

„Myslíš, že věděl, co udělal?“

„Co?“

„Když Homér dopsal Iliadu… Co myslíš? Věděl, že napsal… Iliadu?“

„Řekl bych, že asi jo.“

Gelón přikývne.

„A když Eurípidés napsal Médeiu? Bylo mu jasný, co spáchal?“

„Nejspíš jo.“

Takhle se Gelón ptá pokaždé, když usedne na Homérovu stoličku.

„Víš,“ říká, „mám pro tebe návrh. Asi si budeš myslet, že mi přeskočilo, ale co už.“

„To není žádná novinka.“

„A co?“

„Že ti přeskočilo.“

Vypadá ustaraně, ale já zvednu pohár, ťukneme si a na jeden zátah ho dopijeme. Gelón nám chce dolít, ale zjišťuje, že džbán už je prázdný.

„Zatraceně. Dojdu tam.“

Odšourá se pryč, ale za chviličku prudce změní směr a zamíří konečně tam, kam se vydal – a já sedím a uvažuju, co mi to chtěl navrhnout. Zanedlouho ale ke stolu přijde mladá otrokyně, a než se stihnu zarazit, natáhnu ruku a prsty ji pohladím po paži – tam, kde ji ocejchovali: tenhle kousek kůže je svraštělý a spálený.

„Odkud jsi?“

Žádná odpověď.

„Ale no tak, mně to můžeš říct. Jsi tu nová. Z Kartága? Nebo z Egypta?“

To ji rozesměje. Kousek jednoho předního zubu jí chybí, takže zbylý kus vypadá jako tesák a ona celičká jako nádherná vlčice.

„Co je na tom srandovního?“

„Z Egypta?“ povídá. „Zbláznil ses?“

„Vypadáš jako egyptská královna.“

Znovu se usměje, ale pak odkráčí. Tunika kolem ní svištivě vlaje. Je k nakousnutí. To už se vrací Gelón a na stůl odkládá tři plné džbány.

„Tři?“

„Na Homéra!“ odvětí Gelón.

„Na Homéra!“ přitakám.

Vtom někdo rozrazí dveře a dovnitř vrazí hrstka aristů. Nemůže jim být víc než šestnáct let, ale na zápěstích se jim třpytí stříbrné náramky a pláště mají tak čistě bílé a nadýchané, až se zdá, že se nad hliněnou podlahou ke stolu vedle nás nesou obláčky. Příšerně dupou a okamžitě si poručí tři džbánky nejlepšího vína. Od okolních stolů se k nim s kletbami otáčejí hrubé tváře. Od chvíle, kdy přišla válka, se tohle děje v jednom kuse: k Dismovi a do dalších kvalitních putyk každou chvíli vpadnou nějací holobrádci. Křičí pak cosi o demokracii a všem koupí pití, ale všichni vědí, že akorát hledají někoho, s kým by se mohli vyspat.

„To jsou ale nedochůdčata…“ neodpustím si. „Nemaj ještě ani hlasovací právo, ale Dismas je sem klidně pustí.“

Gelón zírá do prázdna.

„Gelóne?“

„Co říkáš?“

„Podívej na ně. Dohromady maj tak jednu kouli.“

Gelón se usměje, ale v očích se mu zračí lítost.

„Lampóne?“

„Co je?“

„Viděl jsem Desmu.“

„Co?“

„Byla na tamtý fresce. Jak je Trója… Jako jednu z žen ji nakládají na loď.“

„Aha.“

Desma je Gelónova žena. Už tři roky ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel. Odešla, když přišli o syna. Povídá se, že se dala dohromady s nějakým chlapíkem v Itálii. Já sám to nečekám, ale Gelónovi se často stává, že ji někde zahlédne, a to dokonce i na těch nejneobyčejnějších místech. Spatří ji třeba v ohybu nádoby, v nepatrné prasklině, a pak na ni zírá, dokud ho neproberete dotykem. A když se ho člověk zeptá, co tak upřeně pozoruje, šeptne: „Desmu.“ Vídá ji v nánosu barvy, ve stromech, v pásu oblohy, dokonce i v říčním proudu. Vídá ji neustále. Už zase skládá tvář do dlaní. Kolem čtvrtého džbánu se mu to stává.

„Jen si tak popíjíme, Gelóne! Co děláme?“

„Popíjíme,“ zopakuje a zhluboka se napije.

„Sedíš přece na Homérově stoličce. Kde to sedíš?“

„Nemůžu spát, Lampóne. Jenom ležím a…“

„Nech už těch keců! Na čem sedíš?“

„Na Homérově stoličce.“

„A co děláme?“

„Popíjíme.“

Znovu zvednu pohár k přípitku, ale Gelón do toho svého jen zírá.

„Nazdar, občané!“

Otočíme se za zvukem. Je to jeden z aristů od vedlejšího stolu – hubený mladík s pravou rukou založenou v bok. Ve druhé ruce svírá ohromný džbán, vypadá ale spíš jako dívka než muž: vlasy po ramena, hezká tvář, plné rty a nad šedýma očima dlouhé řasy.

„Přidáte se k nám?“

Gelón cosi zamumlá a já uhnu pohledem, ale chlapec nám stejně dolije.

„Na vítězství!“ řekne pak s pohledem upřeným na Gelóna.

Nic neříkáme, jen jediným douškem vyprázdníme poháry. Jejich víno je ovšem úžasné, rozhodně mnohem chutnější než ten ocet, který jsme do sebe lili až doteď. Nadto krásně voní: po medu a citrusech. O parfémovaném víně jsem už slyšel, nečekal jsem ale, že ho najdu u Disma. Celý džbán musí stát přinejmenším drachmu.

„Dobré, že?“

„Nemůžu soudit,“ odpovím. „Než se rozhodnu, musím ještě ochutnat. Co myslíš ty, Gelóne?“

„Souhlasím.“

Krasavec se zasměje a plácne se do stehna. Až tak vtipné to zase nebylo. Ještě jednou nám ale až po okraj naplní poháry a my je znovu vyprázdníme.

„Co teď?“ zeptá se pak chlapec s úsměvem.

„Jelikož jsem empirikem,“ opáčím, „je třeba verdikt ještě ověřit. Vidíš to stejně, Gelóne?“

Gelón můj názor podpoří, a tak nám chlapec dolije znovu. A tak to pokračuje, dokud džbán docela nevyprázdníme. Jemu je to ale jedno, jednoduše si poručí další a přivolá své společníky. Přistoupí k nám trojice náramně upravených chlapců. Všichni čtyři se nám představí a já si uvědomím, že do jednoho znám jména jejich otců. Jsou to praví zazobanci, a nejlepší to má náš hezoun, protože ten má za otce Hermokrata. Hermokrata, sakra práce! Povídá, že otce nenávidí, že je na naší straně a věří, že nerovnost v našem městě je ostudná záležitost. Říká, že Syrákúsy utvářejí pracující, jako jsme my. Zamračím se a chvíli nic neříkám. Pak mi to ale nedá a vyložím jim, že ničemu ani zpola nerozumějí. Vylíčím svůj souboj s Athéňanem v Epipoli, a to důsledně po vzoru příběhu o Achillu a Hektórovi. Boj na život a na smrt! Vyskočím na nohy, abych jim některé pasáže názorně předvedl. Povzbuzují mě výkřiky a já vidím, že se na mě dívá mladá otrokyně. Pořád je k nakousnutí.

„Ještě džbánek pro Achilla!“ volá Hermokratův syn a za chvilku k nám džbán opravdu doputuje. Místnost se točí. Ne zrovna šíleně, ale dost na to, aby se mi okolní tváře jevily lehce rozmazané, jako by kolem mě vesele tancovaly. Kdosi se ptá, proč kulhám. Zranění z války? „Je to tak,“ odpovím, „athénskej lučištník vypustil šíp, když jsem se k němu otočil zády.“ A pak mi ten šíp provrtal kotník. „Tak se to přece stalo i Achillovi!“ vykřikne jeden z chlapců a já se v tu ránu rozpláču. Aristi se kolem mne shluknou. Tiší mě a ujišťují, že jsem hrdina, že zranění jsem utrpěl ve jménu Syrákús a to že je veliký čin. Zanedlouho se už všichni objímáme, i s Hermokratovým synem. Sevře mou dlaň ve své a prohlásí, že jeho otec by mě rád poznal. „Takže podle vás jsem jako Achilles?“ přeptám se. „No jistě, jako Achilles,“ ujistí mě. Někdo přinese další džbánek a my si odpřisáhneme věčné bratrství. Já jsem chudý a oni bohatí, a přece jsme bratři. Z očí mi teče jedna slza za druhou, i když, sakra, nemám ponětí proč. Kulhám celý život, ale nemůže za to žádná bitva ani šíp. Mám zkrátka nakřivo chodidlo. Shlédnu k němu. Leží celé zkroucené na špinavé podlaze všem na odiv a já si na okamžik připadám jako bůh.

* * *

Venku nám na cestu svítí shluk hvězd. Rámusení města slábne, až nakonec neslyšíte nic – jen vlny a vlastní kroky. Jdeme s Gelónem, zavěšení do sebe, a i když se čas od času zamotáme do křoví, víceméně jde vše hladce. Zatímco jsme si s aristy přísahali bratrství, jednomu z nich jsem vzal měch s vínem, a tak za chůze upíjíme. Od chvíle, kdy jsme odešli od Disma, jsme stěží promluvili, takže když Gelón začne zpívat, jsem v šoku. Hlas má krásný: sice tichý a přerývaný, ale zato sladký a jemný, a když zpívá, zní to zvláštně citlivě. Zpívá cosi z Médeie. Je to pasáž po vraždě dětí. Když se sbor nechá slyšet, že to od matky vůbec nebylo pěkné. Co chvíli se Gelón zarazí, když si nemůže vybavit některé slovo, a vzápětí – až si vzpomene – ho hlasitě vykřikne. Už není pochyb, kam máme namířeno: zpátky do lomu. Bezpochyby za chvíli zas ucítím ten hnilobný puch. Gelón se zarazí.

„Návrh.“

„Cože to?“

„Návrh. Neřekl jsem… Tady je.“

„Já teď…“

„Režiséři.“

„Cože? Režiséři?“

„Já a ty. Budou z nás režiséři.“

Podá mi měch s vínem a já se napiju.

„Fakt?“

„No jasně.“

„A co takový režiséři dělaj?“

„Režírujou…“ vypraví ze sebe Gelón a mohutně škytne. „Secvičíme v lomu Médeiu. A to celou, ne jen kousky, útržky. Dáme dohromady sbor, masky a tak vůbec.“

„Jasně.“

Slyším vzlyky. Gelón pláče.

„Seš v pohodě?“

Neodpovídá.

„Gelóne?“

„Nejspíš by to měli vědět,“ podotknu.

Dopotácím se k okraji skaliska, tak blízko, jak jen se odvážím.

„Vstávat, Athény! Vstávejte!“