František Neužil

Zlomená pečeť

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Neužil – dědicové, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1635-1 (epub)

ISBN 978-80-279-1636-8 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

BYZANTSKÁ DÝKA

To byl celý kníže Mikuláš. Zmiňuji-li se o tom dnes, je to stejné, jako bych to říkal před lety, když jsem se s ním setkal poprvé. Jeho řeč byla útočná a úderná, věděla, co chce a kam směřuje. Z toho zase chlapecky měkká. Já mu někdy nerozuměl. Byl mezi námi přece jenom velký rozdíl, ale kníže to nedával nikdy najevo. Jednou mi řekl: „Ty jsi, Bohouši, taky sedával ve škamnách. Kdybys byl královský syn jako já, měl bys možnost dostat toho do hlavy víc.“

Jeli jsme klusem, pán nechtěl nocovat v žádném městě, kterým jsme projížděli cestou z Opavy do Prahy. Královna Kunhuta umírala, převezli ji ze Svojanova na Pražský hrad. Nevím, čí to bylo přání, spíše královo než Falkenštejnovo. Václav miloval matku oddaně a slepě, kvůli ní dovedl odpustit i Závišovi. Král chtěl mít matku v posledních chvílích u sebe, užil si jí v životě málo. Co kdyby Falkenštejna napadla hloupost a nasadil své lidi k cestě, kterou pojedeme na Pražský hrad? Falkenštejn o nás věděl, sám král Václav si přál, aby opavský kníže doprovodil jeho matku na poslední cestě. Nebylo již tajemstvím, že královna zakončuje pozemské putování a každou chvíli zemře. Václav se o knížeti Mikulášovi zmínil před biskupem Tobiášem i před Závišovým bratrem Vítkem. Vyslovil vlastně rozkaz, proti kterému nebylo možno nic namítat. Byli jsme neustále ve střehu, div jsme nejeli se skloněnými kopími.

„Pán je obezřetný, hadovi nesmíš ani na okamžik věřit,“ říkával mi stále a připomenul mi to i nyní, když jsme slézali z koní před vesnickou krčmou.

Potřebovali jsme přenocovat.

Kníže svlékal z prstů rukavice a položil je na stůl. Někdy jezdí bez nich, to když se pustíme na lov v okolí hradu Cvilína. Jinak je nosí neustále, stačí, aby vytáhl paty někam z hradu. A nejenom rukavice. Měli byste vidět jeho suknice, nohavice, kožešiny, čepice, řetězy, pásy a prsteny. Ani kdyby neměl co jíst, na důstojnost královského syna si potrpí, to je o něm známo. Kdo znal Mikulášova nebožtíka otce, krále slavné paměti Přemysla Otakara II., dosvědčí, že z vladaře vycházela záře jako ze slunce. Nejen z oděvu, ale i z jednání a z velikosti ducha.

Jedli jsme s knížetem v přístěnku sami dva. Nebylo na tom nic divného, žil jsem mnoho roků po Mikulášově boku. Okolí v nás dávno přestalo rozlišovat pána a služebníka. Náš poměr byl hlubší, nežli si kdo myslí. Mám v sobě krev uherských šlechticů z rodu Kysků, kteří sídlí v blízkosti rakouských hranic a stále se s německými sousedy škorpí. Kníže Mikuláš mě před dvěma roky pasoval v Opavě na rytíře a rozhodl, abych byl jeho společníkem.

Když jsme dojedli, přinesl šenkýř chmelovinu a odešel. Kníže byl zamyšlen. Vyhlížel unaveně, jakoby ustaraně. Mikuláš byl podoben králi Přemyslovi. Znal jsem nebožtíka vladaře, byl sličný, rysy v obličeji byly ostré, zejména když rozkazoval. Mikulášova tvář je měkčí, někdy skoro chlapecká, rychlá řeč však nesnáší odmluvu.

„Jsi, kníže, zasmušilý,“ nadhodil jsem.

Mikuláš přikývl. „Jsem. Ani kdybych nechtěl, mám starosti. Královna zemře. Václav zůstane sám. Ve Falkenštejnových rukou. A to nikomu nepřeji.“ Kníže zůstal vážný, poodhrnul jen cíp myšlenek, kterými se teď obírá. „Falkenštejn není nebezpečný jenom králi,“ pokračoval Mikuláš, „celému království bude škodit, jeho sebevědomí i ctižádost se ještě více zvedne. I se mnou si bude chtít vyřídit staré věci.“

„Ty máš obavy, kníže?“ zeptal jsem se.

„Ne. Musím však být opatrný.“ Kníže se teď usmál. Jako by se pustil jedné myšlenky, která ho zneklidňovala, a chytil se druhé, zábavnější.

„Vzpomněl jsem si,“ řekl, „máš-li s sebou, Bohouši, dýku.“

Jeho obličej byl rozesmátý, zavládl v něm útržek čehosi, o čem věděl jen on sám. Mně to chtěl naznačit a přesvědčit se, nakolik má chytrého společníka, který dokončí tkaninu, jím započatou. „Tu otcovu,“ připomněl. „Královskou,“ vysvětloval, „dal jsem ti ji v Uhrách.“

„Mám, můj pane.“

Kníže se smál. Skoro bezstarostně. Jako by nešlo o Falkenštejna, o ohrožené království, o nic. „Tak mě napadlo, abys ji očistil a nabrousil. Třeba ji budeme v Praze potřebovat.“

K té dýce.

Dokud žil Přemysl Otakar, měl mladý Mikuláš, na co si pomyslel. Všechno. Šatstvo, jídlo, vznešené cesty, nádherné koně. Byl to královský syn. Kdyby se býval papež Alexander v Římě rozhodl jinak, mohl Mikuláš sedět na královském trůně. Jen kdyby kurie bývala byla uznala Přemyslovy děti z levého boku za právoplatné dědice.

Mikuláš mi o příhodě mnohokrát vypravoval. Král se vrátil od Kressenbrunnu po skvělém vítězství, vozy se lámaly pod nákladem nejtučnější kořisti, protože Přemyslovi padl do rukou poklad krále Bély. Mikulášovi bylo šest roků, zůstal v Praze, nesměl do boje s otcem, král se o syna bál. Byla to jediná ratolest, byť pocházející od královy milostnice.

Žila ještě stará králová Markéta, vrátila se ostatně z bojiště, kam provázela mladičkého manžela. Odklonila obličej, aby neviděla, jak si Přemysl posadil levobočného syna na klín, jak ho hladil po vlasech a rukou ukazoval uherskou kořist, kterou museli sloužící rozložit po podlaze.

„Vyber si, královský synu, co se ti nejvíce líbí,“ zvolal rozmarně král Přemysl. Sebevědomým pohledem přelétl zlato a dvořany, pak utkvěl na Mikulášovi, jako by si řekl, co znamená všechna nádhera proti živému nástupci trůnu. Králové Markétě věnoval jen lhostejnou pozornost. Jen pohleď, manželko, na mne a na syna, z tvého planého života nevzejde ani zrnko. Zavčas jsi pochopila, že je mi potřeba mladé náruče a dětí.

Mezi dvořany se červenala sličná Anežka, zvaná Palceřík, se kterou měl Přemysl syna Mikuláše a dvě dcery. Růžověla a radovala se zároveň, král ji uvedl přede všemi do slávy. Chodí za ní veřejně, je u ní každou noc, a nabízí-li teď Přemysl Mikulášovi nejskvostnější věc z uherského pokladu, patří tato pocta také jí, Mikulášově matce. Co jsem mohl chtít, Bohouši z Kysku? Tolikrát mi to opavský kníže opakoval a vždy jsem cítil, s jakou to činil hrdostí. Po čem mohl zatoužit šestiletý královský syn? Leželo na hromadách všechno možné, až oči přecházely, avšak vzrušený zrak nejvíce upoutala dýka, ležící skromně stranou. To byla ta kýžená věc, Bohouši, nad tou mi srdce zaplesalo! Vztáhl jsem ruku, ukázal prstem. „Královská Milosti, daruj mi dýku!“ A už jsem svíral v ruce vytoužený předmět. Nic jiného jsem nechtěl.

Přemysl se zasmál, po něm pan Poděhúz, který vodíval železné rytíře do útoku, po nich pan Vok z Rožmberka a olomoucký biskup Bruno a všichni se smáli mému rozhodnutí.

Vrtěl jsem odmítavě hlavou, můj obdiv patřil jen dýce, vsazené do jednoduché pochvy, na které byl vyryt byzantský vzor. Kterýsi z pánů podotkl, že Uhři jsou v dynastii spřízněni s byzantskými císaři. „Kdoví, králi,“ říkal Poděhúz, „kdo ji nosil u pasu nebo v záňadří, kolik ran jí bylo zasazeno, kolik krve stékalo po její čepeli. Jenže tak bychom neměli mluvit před princem.“

Otec mě vychovával vojácky. Pohnul zamítavě rukou. „Jak bychom měli jinak mluvit před budoucím králem?“ Tenkrát ještě věřil, že papež svolí, abych se stal nástupcem trůnu. „Jaképak uhýbání! Dokud nezmizí z této země záludní lidé, musí nosit rytíř u pasu i dýku.“

Všichni sledovali mé počínání. Budu jednou králem. Ta myšlenka mě osedlala a byla sebevědomá, budu, budu, budu! Otec mi všechno dá, všechno dovolí, vy budete stát přede mnou s poníženě schýlenými hlavami, zlomeni v pase, vivat, náš králi! Nyní jsem dosud kralevic, berete mě jako dítě, hledíte však s podivem, jak si směle a samozřejmě počínám. Vytáhl jsem dýku z pochvy a zabodl ji do stolu z dubového dřeva. Pokoušel jsem se čepel vyprostit, ale marně.

„Bravo,“ usmál se pan Poděhúz.

„Bravo! Bude z něho statečný rytíř,“ přidal se obdivně Vok z Rožmberka, zatímco se biskup Bruno mračil.

„Tvůj panoš tě s ní naučí zacházet. Ruka musí zesílit, zásah musí být jistější,“ mručel spokojeně král. Marně hledal souhlas v odvrácených očích králové Markéty. Zato u Anežky Palceříka spatřil nadšení a obdiv. „Vezmi si tu zbraň,“ pokračoval Přemysl, „dává ti ji otec, to znamená závazek. Jako bych tě pasoval na rytíře.“

Vyprostil jsem dýku ze dřeva, hladil jsem ji očima i prsty, zdála se mi tou nejkrásnější zbraní, kterou jsem kdy viděl. Skoro jsem ani nevnímal otcova slova, která zazněla při veškeré nenucenosti důrazně: „A bylo-li by třeba, můj Mikuláši, použij ji proti mým i svým nepřátelům.“

Byl jsem škvrně, ale slovům jsem rozuměl.

Královu poznámku přijali dvořané se smíšenými pocity. Jedni se tvářili vážně, jako by se jich dotkla studená ruka předtuchy. Jiní se jí zasmáli jako žertu a těch lidí byla před Přemyslovou tváří většina. Bůhví, jak se to stalo. Kníže ukrýval u sebe dýku po celou dobu uherského zajetí. Mikuláš mi tenkrát kolikrát řekl: „Uvidíš, dnes ji u mne jistě najdou.“ A večer, leželi jsme na shnilém listí s balvanem na noze, hmátl za košili, vylovil dýku. „Zase je se mnou, to je dobré znamení, Bohouši, podaří se nám odtud odejít.“

Kde bylo to místo „odtud“? Hluboko pod Budínem, na sever odtud sídlil král Béla se synem Štěpánem. Zpočátku o nás nevěděli, všechny rukojmí si rozebrali magnáti a začali s nimi kupčit. Nás táhl po porážce u Suchých Krut kumánský náčelník Piro, nechal mě pohromadě s pánem, protože jsem mluvil uhersky. Navyprávěl jsem chtivému Kumánci, z jakého vzácného rodokmenu pochází kníže. Jméno jsem však neprozradil, ani Mikulášovu příbuznost s nebožtíkem králem Přemyslem.

Strašná step, samá sušina, pak proso, paprika, horda malých kumánských koní, kteří se proháněli po stepi jako žhavý vítr. Když vycházelo slunce, bylo červené, a když zapadalo, viselo jako krvavá malina. Ale od východu do západu to byl nekonečně dlouhý a nelítostný čas vedra a žízně, drtili jsme s pánem na kamenech prosná zrnka. Proklínali jsme svět a záviděli jsme koním, kteří se napájeli z dřevěného koryta u vahadla.

Po čase mě Piro zavolal k sobě, švihal mi u hlavy karabáčem.

„Mluv, křesťanský pse, jinak tě nechám přivázat ke koňskému ocasu.“ Zajímal ho pánův původ, chtěl vědět, kdo všechno by za něho platil výkupné. Lhal jsem, vymýšlel si jména, pak jsem to oznámil knížeti, smál se i láteřil, čekali jsme, jak to všechno dopadne.

Pirův dvorec představoval rozlehlé ohrady na koně a pro skot, pak to byly stany z bůhvíjaké kůže, děcka, mnoho černovlasých děcek se šikmýma očima, chlapi s výrostky na koních, kteří brázdili od noci do noci step a bůhví odkud tahali kořist. Náčelník měl plný stan ženštin se zlatými kroužky v uších, ozýval se odtud křik, hádky, smích, pláč i zpěv.

Kníže Mikuláš je pohledný člověk. Když jsme drtívali proso, hlídal nás jednooký Kumán, ztratil oko ve rvačce. Uhodil nás několikrát bičem, hrozil jsem, že to ohlásím Pirovi. Chlap se nebál, více však poslouchal jednu z náčelníkových žen, černookou Suner, které se líbil kníže. V největších parnech se častokrát Suner přišourala k Mikulášovi a dávala mu napít vody s vínem z postříbřeného volského rohu. Hlídač mlčel, jen strašlivě žárlil. V noci jsme měli na nohou řetěz s velkým kamenem. Kumán spal kus od nás na rohoži, karabáč po jedné, zakřivenou šavlici po druhé straně.

Suner se v noci připlazila k našemu stanu. Nad prochladlou stepí svítila Andromeda. Kumánka začala vášnivě hladit Mikulášovy kotníky, sevřené železy. Hleděl jsem jako vyjevený. „Řekni mu, křesťane, že ho Suner miluje jako jitřní hvězdu, řekni mu, abyste oba vydrželi, Suner vás osvobodí a vy ji vezmete s sebou.“

Sedával jsem jako mendík ve škamnách arcibiskupovy školy na hradě Ostřihomi, jak to bylo dobře, že jsem se naučil uherské řeči a písmu. Překládám pánovi, co Kumánka říká, Mikuláš byl rozespalý, trpěl její laskání. Odvrátil jsem tvář, nechci být svědkem pánovy zábavy. I mně dělá laskání zle, ucpu si uši, Suner ze sebe vyráží nesmysly, jaké říkají zamilovaní lidé všech dob. Mlč, Suner, prozradíš nás! Dívám se ze stanu, vidím hvězdné nebe, slyším dusot koní, asi vyběhly klisny s hříbaty ke korytu s vodou, slyším šustot trávy, kdosi se plíží k našemu stanu, černý stín. Už nabývá lidskou podobu. Je to jednooký Kumán, jistě všechno slyšel, rozlévá se mu tělem žluč žárlivého hněvu. Plazí se jako had, v zubech pokřivenou šavlici. Pitomče, myslíš si, že ty dva beztrestně překvapíš při cukrování? Buďto chceš podříznout knížete, nebo ji. Spíše ji, protože on je rukojmí a Piro by ti za tvůj čin uřezal přirození. Čeká za knížete Mikuláše bohaté výkupné.

Hmátl jsem rukou po pánově zbrani, nevěděl o ničem, ani Suner ne, protože knížete přikrývala tělem. Sevřel jsem byzantskou dýku, chvála Bohu, mám volné ruce a ty, kumánský peklazplozenče, lezeš sem tak hloupě!

Jednooký hlídač vyndal z úst šavlici, nejdříve sunul do stanu hlavu, předstírám spánek, sotva se chlap nadzvedl v loktech a napřáhl ruku se zbraní, už ji máš, rovnou mezi lopatky, spíše pod tu druhou, kde bije srdce.

Andromeda svítila a slzela, step mlčela neskonale hluboce, jen u nádrže jemně frkala hříbata. Milenci, Suner s Mikulášem, přeslechli Kumánův chropot a otočili ke mně zamlžený zrak teprve tehdy, když už byl hlídač studený.

Dýka se brousí na jemném kameni, který omývaly a vyplavily vody Dunaje. Vyznám se v tom a nosím dlouhatý oblázek stále s sebou.

Tahám proti ostří, hvízd, hvízd. Po ostří jen hladkým řemenem, lépe o hladký řemen. Třeba budeme dýku v Praze potřebovat, Bohouši. Na koho? říkám si. Kníže není náladový. Myšlenka se vyklube a zraje, až uzraje. A spadne ze stopky jako jablko. Kníže má bezpochyby utkvělou myšlenku v hlavě a trčí mu v mozku jako nůž v chlebě. Ostatně nikdy jsem příliš nepřemýšlel o tom, když mi dal pán úkol. On věděl proč.

Když mám dýku v ruce a kamínek tichounce zpívá, přijde to jedna dvě. Samo od sebe. Jako když déšť splachuje prach a ten stéká ze střechy. Tenkrát v Uhrách mi řekl: „Bohouši, už dýku nechci, i když je od otce krále, zabila nepřítele, byls to ty, který to provedl, ne já. Ne že bych zaváhal bodnout lotra, to ne, tys však zachraňoval život. Nám třem. Mně, sobě a Suner. Jsem dlužníkem. Ovšem takový život a jeho záchrana je v kumánském zajetí problematická. Otec král říkal, že musím dýkou trestat nepřátele. Nyní dávám tu zbraň tobě, povinnost přechází na tebe. Ty budeš mstít pohanu. Já přirozeně také, ale ty tou byzantskou. Rozumíš dobře?“

Ano, pane, proto tahám proti ostří: hvízd, hvízd. Nečistota vzpomínky stéká jako prach po dešti. Vidím a slyším Suner. Byla jako kolčava, lstivější než liška. Vytrhla tehdy kumánskému hlídači dýku ze zad, ale nejdříve mazlivě líbala Mikuláše a říkala: „Zítra přijdu zase, má hvězdo, bude-li to jen trochu možné.“

Suner má rovněž dýku, jinou, drobnější, ale stejně dovede udělat z člověka nebožtíka. Vkládá svou zbraň do Kumánovy rány, a než jsme se nadáli, táhne chlapa ze stanu ven až ke korytu vody pod vahadlem. Přepadl mě, psí syn, chtěl mi učinit příkoří. Smíme trestat takovou újmu smrtí, na to máme s Pirovým svolením u sebe zbraň. Nikdo nesmí použít náčelníkovy ženy, dokud Piro nedovolí. Proto jsem hlídače zabila.

Kamínek z Dunaje tichounce zpívá, dvakrát, třikrát se ještě připlazila Suner do stanu.

„Nechej toho, pane,“ prosil jsem Mikuláše, „máme-li dosud naději na záchranu a výkup, nadobro ji ztratíme.“

Brzy přišly peníze od Mikulášovy matky Anežky z Kuenringu, přivezl je převor z Budína s ozbrojeným doprovodem. „Jsou, kníže, ponejvíce od biskupa Bruna, ale i od slezských baronů.“

Nezajímalo mě, od koho pocházely, hlavně že vykupovaly i mě, abych pána věrně doprovodil z Pirova zajetí na krnovský hrad.

Tuto noc jsme spali v blízkosti Prahy, krčmář nám ustlal v komoře, viděl na knížeti vznešený šat, zvědavě okouněl.

„Na královnin pohřeb, pane? Máte ušlé koně, jedete z daleka, ten znak orlice na plecích mě však mate, budeš, pane, bezpochyby příbuzný s dvorem nejjasnějšího krále.“

Mikuláš vykázal prostořekého chlapa z jizby.

Pak si chtěl lehnout na slámu vedle mne, ale já jsem nesvolil, pro něho krčmář připravil postel s houní. Mikuláš zůstal jen v nohavicích a ve lněném spalníři, položil na stůl meč a dýku. Drahocenná zbraň pocházela od jeho manželky.

Klečel u pelesti lůžka a modlil se. To já nedovedu. Možná, že vladaři mají víc povinností nežli my, snad odpovídají za lidské životy, za jejich bezpečí či co, zkrátka něco asi nutilo pána, aby poklekl, sepjal ruce a sklonil hlavu k lůžku.

Dříve než poklekl, všiml si zbraní, které ležely u mého boku na lavici. „Můžeš do půlnoci spát,“ řekl, „pak tě vzbudí sluha Michal. Je nás na hlídání dost. Tady jsme v ústraní, mohli bychom odpočívat všichni, ale já, jak víš, nevěřím ani vlastní ruce.“

Mikulášův pohled na zbraně probudil ve mně zvědavost. „Brousil jsem dýku,“ říkám jakoby nic, ale srdce se ve mně třese. Navázal jsem na onu palčivost.

„To je v pořádku.“

Dělal jsem nechápavého. „Stále, kníže, nevím, čeho se obáváš.“

„Já? Celkem ničeho.“ Nemluvil upřímně. „Jen mě napadlo, kdyby si něco začal Falkenštejn.“

Jsem drzý. „Na takového máme přece meč. Či ho mám zapíchnout byzantskou dýkou?“

Kníže rozpojil ruce, otočil se, stále však klečel.

Výraz jeho obličeje byl soustředěný. „To jsem přece neřekl,“ poznamenal přidušeným hlasem. „To by byla vražda.“

Když jsem bojoval s knížetem u Suchých Krut, měl jsem na hlavě přilbu, protože Mikuláš vedl na pomoc otci slezskou jízdu a já byl jeho pobočníkem. Nemohl jsem proto do boje bez helmu. V lítém boji, když už začalo Přemyslovo vojsko kolísat, dostal jsem německou válečnou sekerou takovou ránu do přilby, že se mi zajiskřilo v očích.

Lebka mi brněla a já se motal jako beran. To byla příčina mého zajetí. Obklíčili mě Kumáni a stáhli z koně.

Nyní mi to připadá, že dostávám novou ránu. „To by byla vražda,“ řekl Mikuláš.

Třeští mi hlava. Pán na to myslí, proto to označení. Myšlenka ho znepokojuje. To je jisté.

Ale co je na tom ostatně mimořádného? Odjakživa se nepohodlní lidé odstraňovali dýkou. Zbraň se snadno skryla a mohlo se s ní vyrazit ze zálohy.

Nabyl jsem ihned rozvahu. Dokonce jsem se divil, že mě to nenapadlo dříve a že jsem Falkenštejnovo zabití knížeti nenavrhl. Zápolíme přece s Vítkovcem od chvíle, co přišel za královnou Kunhutou na Hradec. Teď boj na čas ustal, Falkenštejn žije v Praze, vzal si Kunhutu veřejně a s hlukem. Stal se z něho nebezpečně mocný člověk. Drží v hrsti království, ale hlavně mladého krále. Václav je bratr Mikulášův. Záviš má na Hradci královskou posádku, jistě namlouvá králi: Nepouštěj Hradec z rukou, Václave, leží v těsné blízkosti Opavy, alespoň budeš vidět Mikulášovi na prsty. Opavsko je sice jen léno, ale co když se Mikuláš s polskou pomocí vrhne na tebe? Za královskou korunu jim to stojí. A Mikuláš je Přemyslovec jako ty. Takto našeptával Vítkovec, zrovna jako hadí sykot.

„Ztratils řeč?“ vysmívá se mi kníže. „Omráčila tě vlastní myšlenka?“

„Vysmíváš se mi, pane, ale já vykonám vše, co mi poručíš.“

„Nic neporoučím.“

„Nenávidím Falkenštejna víc než ty.“ Trochu jsem při tom doznání zkřivil ústa. Aniž bych chtěl, slyšel jsem vlastní slova. Jako by je za mne říkal někdo jiný. „Myslel jsem jen, kníže, že by nebylo nic zlého, odklidit Falkenštejna z cesty. Ublížil tvému otci a celému království víc, nežli si dovede kdo představit. Byla by to záležitost rytířská.“

Mikuláš na mne hledí udiveně: Jak je možné, že tak troufale se mnou mluví můj průvodce? Není to však služebník, zachránil mi v Uhrách život, je věrný jako pes, hlídá každý můj dech i krok, má právo, aby se mnou mluvil s otevřeným hledím. „Vítkovec není rytíř, dávno ztratil čest,“ pronáší kníže. „Bylo by nedůstojné, abych se s ním potýkal v souboji. Tím odpudivější by bylo, kdybych ho napadl ze zálohy.“

„Dovedl jsi už složit více ničemů, pane. Nebožtík král ti svěřil dokonce zbraň.“

„Nosíš ji ty,“ usmál se kníže. „Říkal jsem ti, že nepřátele Přemysla Otakara musí sprovodit ze světa vlastník dýky.“

„Jsem to tedy já, kníže.“

Mikuláš se otočil, sepjal ruce a sklonil hlavu, jako by chtěl pokračovat v modlitbě. Po dlouhé chvíli řekl tichým hlasem. „Mám, brachu, v krvi přemyslovské dědictví. A to nebylo vždy bez poskvrny. Násilnosti se táhnou jako červená nit staletími. Nechci k nim přidávat další.“

Město se odělo do smutku. Poručil to král Václav s Kunhutiným ovdovělým manželem a Závišův bratr Vítek. Nad Prahou plyne čas, v kterém dozrávají jablka a víno, houfují se ptáci k odletu, nebe je utkáno z lehoučké, vzdušné příze modrého odstínu. Někde visí na domech sukno smuteční barvy.

Zářijové jablko padá ze stromu, královna Kunhuta opustí Hrad a přikryje ji studená kamenná deska v klášteře Na Františku. To je neúprosný zákon života a smrti.

Jeli jsme od Poříčské brány Větším Městem. Náš průvod nevzbuzoval pozornost, protože se za každým rohem objevil jiný ozbrojený hlouček, mířící k Juditině mostu. Spíše se lidé obraceli za naším výsostným znakem, za opavskou orlicí.

Pán mlčel, byl zachmuřen. Jede první, já vedle něho. Za námi pět koňských dvojic. Mikulášova zasmušilost přeskočila na nás. Je to ostatně na místě, jedeme na pohřeb. Na co pán myslí? Na pohřební kondukt jistě ne. Mikulášova odpůrkyně leží na márách, ta už mu ve slezské zemi škodit nebude. Zbývají dvě osoby: král Václav a Záviš z Falkenštejna.

Není mi dost jasné, proč kníže zpomaluje jízdu. Ví dobře, že královna již zemřela. Na pohřeb je času dost, a přece není. Těsně před Poříčskou branou pod hradbami stojí krčma a v té jsme se zastavili. A přenocovali. Krčmář se ukláněl až k zemi, bezpochyby se s Mikulášem zná, ihned vyhověl, když se mu pán zmínil o přenocování. Chlapík vykázal z hospody jiné rytířské družiny.

Bojí se kníže pražského pobytu? Kde budeme bydlit? To všechno mi vířilo hlavou, když jsme se zastavili v krčmě.

Kníže dal postavit stráže, střídaly se po hodině. Bylo to horší než před bitvou nebo při pronásledování. Večer jsem musel ležet s Mikulášem pohromadě jako vždycky, jen s tím rozdílem, že jsem nesundal plát ani krzno, jen jsem povolil řemeny.

„Nač takové opatření, kníže?“ ptám se.

Pán je zamračený. „Nevěřím Vítkovci,“ řekl, „to je vše. Po královnině smrti je Záviš vladařem v celém království. Má k ruce Vítkovce a smečku oddaných pánů.“

„Můžeme se přece ještě vrátit,“ navrhuji ironicky.

„Jsi blázen.“

„Sundejme tedy opavské znaky.“

„Přeskočilo ti? Jedu kvůli králi. Chci s ním mluvit. Falkenštejnova klika musí vědět, že se jí nestrachuji. Král potřebuje spolehlivé lidi.“

„Sám jsi říkal, kolik jich má.“

Pán lehl na lůžko, položil meč vedle sebe. Voskovice svítí v dřevěném skřipci, vedle stojí džbán s vínem, od kterého jsme odsedli. Není chuti na pití.

Zavřel jsem oči. Myslím na Falkenštejna. Pán se pohnul, otočil se ke mně. „Spíš?“

„Nemohu, kníže.“

„Ani já ne. Cítím se unaven. Není to z cesty, dovedu zmáhat jinší dálky. Člověka víc vyčerpá přemýšlení.“

„Nad čím přemýšlíš, pane?“ Znám Mikuláše. Když takto hovoří a mimoděk pootevře ledví, potřebuje pomoci. Sdílnou duši, věrného druha.

„Pro království nastal důležitý okamžik,“ říká Mikuláš. „Václav ztratil matku. Za jiných okolností by vládla korunní rada, složená z pánů, kteří pomáhali králi z braniborského zajetí. Falkenštejn je však vyhodil ze sedla. Vládne sám, ačkoli si zjevně nepřisvojil žádný úřad. O to víc je nebezpečný. Ví dobře, že teď musí dostat krále ještě více do svých rukou. Poznává také, že se situace změnila. Ztratil královninu oporu, vypadl z královské rodiny. Tím více bude bezohledný, jen aby si udržel pevné postavení.“

Nadzvedl jsem se na houních a vyhrkl jsem splašeně: „Zabiji Falkenštejna, pane!“

Nedostal jsem odpověď. Kníže zavřel oči, ruku má v pěst a položil ji na jílec meče. I pro něho je zabití Záviše Falkenštejna veliké sousto.

Zanedlouho promluvil. A skoro zaškrceným hlasem. Oči má stále zavřeny. „To, co říkáš, je uhrančivé, ale nedůstojné. Falkenštejn je lotr, zasloužil by si takový konec. Byls u Suchých Krut stejně jako já. Kdyby se býval objevil se svými jezdci, mohl král ještě žít. Otec se obrací v hrobě, proč jsem tuto potupu dosud nepomstil. Jsem starší než Václav, byla to má povinnost. Bezpochyby jsem váhal.“

„Dal ti dýku,“ připomněl jsem.

„Tím hůře.“ Kníže mlčí. Otevřel oči. Je v nich strašná nenávist, ale i únava. Začíná opět hovořit. „Zneuctil otcovo lože, vecpal se do něho drze jako štěnice. Nikdy by se mu to nepodařilo, nebýt cizoložné královny. Nenávidím Kunhutu i po smrti. A nevím, jestli ne víc než samotného Falkenštejna.“

Klesl jsem do houní. Polohlasně jsem vydechl. „Jen mi urči, pane, místo a dobu. A bylo by to!“

Musím být nejenom věrný a oddaný, musím být pevný jako ocel, mrštný jako ryba. Ochraňuji králova syna. Jsme na hlídání dva, ještě můj sluha Michal, ale ten se teď víc zdržuje u Mikulášovy čeledě.

Mikuláš mi poručil, abych s ním zašel na Pražský hrad k rozhovoru s králem Václavem. Ubytovali jsme se v biskupově dvoře na Menším Městě. Biskup Tobiáš je bratr Miloty z Dědic, který má statky v opavském vévodství. Milota se přátelí s knížetem, nemá v lásce Záviše z Falkenštejna zrovna tak jako jeho bratr. Biskup stojí s panem Purkartem z Janovic v čele Falkenštejnových nepřátel.

Přizve-li mě pán k takové záležitosti, hoví to mé ješitnosti i touze po vzrušujících okamžicích. Ledaco se může přihodit. Mám na sobě zbrusu nové šaty, úzké nohavice jako pán, kabátec a baret s peřím. Knížete by mohli provázet někteří z opavských pánů, třeba bratři z Fulštejna, Mikuláš jim však nedůvěřuje. Ani je nevzal s sebou.

„Bude tam Falkenštejn?“ ptám se knížete. Zasunuji k boku byzantskou dýku, připomněla mi Závišovu existenci.

„Jak by nebyl,“ odpověděl ledabyle. Ta lhostejnost je hraná, v něm je něco jiného, proč mne s sebou jinak bere? Mimo to musel zůstat Jaroslav ze Slaného s našimi oděnci v hradní bráně v pohotovosti.

Mladý král vyhlíží přepadle. Smrt královny, která leží na Hradě a čeká na výkrop, se ho dotkla, jak náleží.

Stojím v rohu komnaty, jsme tam vlastně tři. Václav, Mikuláš a já. Král na mě hledí nedůvěřivě, kníže bratra uklidňuje. „Nechej zde mého průvodce, králi, je ti oddán stejně jako já.“

„Čeho se bojíš?“ ptá se Václav podezíravě. „Otčíma Záviše? Vím, nemáte se v lásce.“

Dělám, že nevidím a neslyším. Přitom jsem si dobře všiml setkání obou bratří. Nedá se říci, že bylo zvláštní. Král objal Mikuláše, ihned ho však od sebe odsunul a řekl: „Jsi hodný, žes přijel. Lidé si přece mají odpouštět.“

Král hovoří rychle, někdy zadrhuje, zdá se, že je netrpělivý.

„Nevím, co bychom si měli odpouštět.“

„Se mnou nic, ale s nebožkou královnou,“ vysvětluje Václav.

Pozoruji oba bratry. Jistě je to zajímavá schůzka. Václav připomíná loutku v drahocenném šatě, hubené ruce s prsteny si hrají s řetězy na krku, tvář sličná, nemužná, spíše dívčí. Král sedí neklidně. Proti němu urostlý rytíř, rovněž ve skvostném šatě. Můj pán čítá o dobrých deset roků víc než Václav, kdo pohlédne knížeti do tváře a změří si očima celou jeho postavu, zatrne, protože uvidí nebožtíka Přemysla. Znal jsem velkého vladaře, dokonce jsem byl svědkem toho, když král u Suchých Krut poklepal Mikulášovi na rameno a řekl láskyplně: „Drž se, synu.“ Ta Mikulášova podoba s nebožtíkem Přemyslem je nápadná, nebylo by divu, kdyby si král Václav této skutečnosti všiml.

Mezi bratry se rozpředl rozhovor. Stojím rozkročen, mimoděk přemýšlím, kde jsou tajné dveře, jimiž může vstoupit Falkenštejn. Za mnou i vedle mě visí závěs, je zvlněný, já stojím na medvědí kožešině. Co mluví můj pán? Nebylo by dobré, kdyby zvolil vlídnější tón?

„Přijels, Mikuláši, když je království ve smutku,“ říká král.

„Lidé na smutek rychle zapomínají.“

„Královna žila dlouhá léta mimo Prahu.“

„I tys byl, Václave, dlouho pryč. Teď musíš být v Praze, neboť Praha je srdce království.“

„Těžko se mi povládne bez matky,“ vzlykl Václav. Působilo to nemužně.

„Máš rádce,“ říká pán. Přidává ironicky: „Otčím ti poradí, stejně vede celé království.“

Václavova tvář se pokrývá vráskami. „Patříš, Mikuláši, k jeho odpůrcům. Snažím se tě chápat, i když bych každému takovou řeč netrpěl.“

„Neřekl jsem křivé slovo.“

„Vím však, že jich máš v hrdle bezpočtu. Nezapírej. Všichni ale Falkenštejnovi křivdíte. Otčím upevňuje království, drží pány na uzdě, dokonce mi řekl, že bude uplatňovat nároky na babenberské dědictví.“

„Chvastoun,“ poznamenal kníže.

„Vol přívětivější slova, Mikuláši. Nerad bych se s tebou rozešel ve zlém.“

„Propadl jsi už Falkenštejnovi zaslepenou láskou.“

Král hněvivě povstal. Připadalo mi, že je mu skvostný kabátec příliš veliký. „Nemáš právo takhle mluvit.“

„Že ne? Máme společného otce.“

Václav si měří Mikuláše pronikavým pohledem, nyní mu asi ostře vstoupila do mysli bratrova podobnost s nebožtíkem králem. Nevhodně a unáhleně hovoříš, můj pane, myslím si a trnu obavami, teď jistě se zvednou v králi nepěkné myšlenky.

Václav vypouští z úst ironická slova: „Uvažuješ příliš často o tom, že máme společného otce?“

„Ano,“ doznává Mikuláš.

Václav se rozkašlal, jeho hněvivý pohled vystřídal strach. Otočil se po místnosti, vidí mě rozkročeného na kožešině, jeho neklid se stupňuje. „Proto jsi vzal s sebou rytíře? Zavolám stráž.“

Pán se usmál. „Nikoho nevolej. Nebuď směšný. Právě proto myslím na naši společnou krev, abych si uvědomil, že mám povinnost bránit tě proti nebezpečí.“

„Proti jakému? Jsem zde na svém hradě.“

Václav stojí, Mikuláš sedí. Teď kníže povstal, král ho uchopil za kabátec, na kterém je znak orlice, podobný orlici svatováclavské. Myslím, že i toto znamení se proměnilo v ostrý trn. Král zalomcoval Mikulášem, nemá příliš síly, kníže stojí jako dub. Pánův pohled je shovívavý. Václav podrážděně vykřikuje: „Všechno vím, všechno jsem se dověděl a mnoho nocí jsem o tom přemýšlel. Dokonce i v braniborském zajetí. I ty o tom víš a jsem přesvědčen, že i teď to máš na mysli zcela jistě.“

„Co?“ zeptal se kníže.

„Mohls být králem stejně jako já. Ba mnohem dříve. Stačilo, aby dal papež svolení nebožtíku otci, že jsi právoplatným dědicem trůnu.“

„Václave!“ vzkypěl Mikuláš.

Mladý král se chorobně směje. „A přitom máš za manželku neteř mého tchána Rudolfa, příbuznou mé manželky Guty. Nastrojili jste to jaksepatří. Král Rudolf je pletichář. Bude si s námi hrát jako s figurkami na šachovnici.“

Pán zvedl ostře hlas. „Bratře, myslíš-li si o mně takovou nehoráznost, dej zavolat stráž a uvrhni mě do věže.“

Václav se už nesměje. „Pozval jsem tě k matčinu odchodu a ty zatím tak.“

Chystám se, že zakročím, aby se můj pán nevrhl na krále. Není už třeba. Po mém boku se otevřely dveře.

Vstupuje králův otčím. Poznal bych Záviše z Falkenštejna mezi tisíci.

To, že se dívám na Falkenštejna zblízka, je dáno dobou, v které jsem se narodil, a tím, že jsem vstoupil do služeb Mikuláše Opavského. Míval jsem v životě hodně hladu, pak nemíval, pak zase měl. Podle toho, u koho jsem chlebil. I když jsem rytíř, podobám se vlastně chudině. Chuďas žije v Opavě, v Ostřihomi, v městských hradbách i na dědině. Chudáků je na kopy i tady, v královském městě. Já se však dostal až na Hrad.

Hleděl jsem na královské bratry a uvědomil jsem si, že příchodem Falkenštejnovým nastala rovnováha v počtu protivníků. Václavova strana je však v nevýhodě. Já s Mikulášem jsme staří bitci, Falkenštejn rovněž, zato Václav se vyvrátí jako trouchnivá tyčka, uslyší-li řinkot mečů.

Falkenštejn mě zhlédl, neřekl nic, jen na mne upřel hnědé oči. Poznal mne? Uvědomil si, že jsem mu nabodl jednou v zimě dva pacholky v lese u Opavy, když jsme se z pánova rozkazu dostali do sebe? Nebo ostrý pohled patří vzpomínce, když nás sevřel v obležené Opavě a já bránil pána v kruté potyčce? Zapomíná se na takové okamžiky? Je na to vůbec čas v bitevní vřavě, vtisknout si do mozku podobu protivníka?

Falkenštejn jde kolem mě, jako by mou přítomnost nevnímal, hledí pozorně na krále a na mého pána. Je překvapen? Není. Teď mu nevidím do obličeje, postavil se z boku. Neuklonil se. Ani králi, ani knížeti. Vím, co si myslí, není přece královský služebník, je Václavův otčím a všechen smutek a ceremoniál těchto dní se týká jeho manželky. Vstoupil přece do královské rodiny. Znamená víc než král, alespoň to tak pociťuje, můj pán je v jeho očích bezvýznamná osoba, byť i nepříjemná a nebezpečná.

Co Falkenštejn učiní? ptám se v duchu. Václav byl už klidnější. Jakmile spatřil Záviše blízko sebe, protáhl utrápeně rty, vztáhl po otčímovi ruce. Ten rychle přistoupil a hladil Václava po vlasech. „Uklidni se, Václave. Stále je ti smutno? I mně, nic si z toho nedělej. Osiříme, co naplat, čas hojí i bolesti.“

Scéna smrděla falší na sto honů. Přitom Záviš dělal, jako by tu mého pána nebylo, dává nám najevo, že opičí láska mezi ním a královským pastorkem stále trvá. Královnina smrt ještě více utužila láskyplné objetí. Na to se hlavně dívejte, nemilí hosté, na toto, abyste nemysleli, že někdo pohne mou mocí.

Král si utřel slzy, obličej mu ztuhl, ukázal prudce na Mikuláše Opavského: „Přijel bratr Mikuláš!“

Pozoruji bedlivě divadlo. Václavova tvář nabyla chlapecky pyšného výrazu. Usedl do křesla, záleží mu na tom, s jakým pocitem přijme Falkenštejn návštěvu. Záviš má neprostupné rysy, je zvyklý se přetvařovat.

„Pozval jsi přece bratra na pohřeb,“ připomíná Záviš a dává posměšný důraz na slovo bratr.

Můj pán čeká, co řekne král. Rozhovor není ukončen.

„Snad tě, Václave, rozhodnutí nemrzí?“ pokračuje Záviš, jeho ústa zesládla jako medový koláč. „Příbuzní se přece musí dostavit.“

„Ne, nemrzí,“ pokračuje Václav uraženým tónem, „ale nesmí mi Mikuláš připomínat, že máme společného otce. Začnu mít obavy, že mi, otčíme, jednoho dne přeroste přes hlavu.“

Králova řeč je urážlivá. Kníže se chvěje, Záviš se dal do neupřímného smíchu. „Jsi, králi, předrážděn. Žádné nebezpečí nehrozí. Od koho? Snad víš, v kom máš oporu a jistotu.“

Kníže Mikuláš odráží úsměvně útok: „Byls, bratře, dlouho mezi nepřátelskými lidmi, ani dnes nemáš klid, stále se kolem tvé osoby vytváří zmatek a nedůvěra. Není divu, že tě mohou takové myšlenky napadnout. Jsi přece jediným právoplatným králem a já ti střežím věrně slezský kmen. To by sis měl uvědomit.“

Povýšeného Záviše se slova dotkla, potáhl si škubavě vousy na bradě. „Ve slezské zemi, pane Mikuláši, máme svůj královský hrad, hlídáme si z něho bedlivě své. Také můj příbuzný biskup Dětřich střeží na Opavsku své zboží. Tvá váha je tam věru malá.“ Záviš se dal pojednou do falešného smíchu. „Připadáš mi v ní spíše jako ozdoba. Nemůžeš za to ani ty, tím méně tady Václav, že nosíš v sobě přemyslovskou krev.“

Ucítil jsem ledovou ruku na srdci. Popošel jsem několik kroků, položil dlaň na dýku. Dobře ji nabrus, Bohouši, budeš ji třeba potřebovat…

Už je tu, ta chvíle nastala, navoněný panák Falkenštejn tě urazil, už jednou tě pokořoval ve slezské zemi, když jsme se za ním honili po lesích jako za škodnou.

Udělám-li ještě tři kroky, budu blízko nich. Záviš má na sobě kabátec, pochybuji, že by pod ním byla drátěná košile nebo lehký plechový plát. Stačí bodnout do slabin, a jak se chlap skácí, znovu píchnout do krku a na řvoucí, protivnou hubu přimáčknout dlaň.

„Chceš nás s bratrem rozdělit, pane Falkenštejne,“ odpovídá můj pán napodiv klidně. „I ty jsi pouhá ozdoba, jenže ta se sem vetřela a přilepila na trůn. Mám úděl na Opavsku od otce už dávno a ty dobře víš, kdo to byl můj otec. Kdyby byl naživu, nestál bys tu.“ Záviš chňapl mého pána hněvivě za kabátec. Kníže mu ruku srazil, král zezelenal, vykřikl písklavým hlasem. „Jděte od sebe, není vám hanba? Nebožka královna dosud neleží pod zemí a vy už začínáte s rozbroji. Poroučím, otčíme, abys odešel a zrovna tak ty, Mikuláši. Až bude po pohřbu, dám vás předvolat k biskupu Tobiášovi.“

Falkenštejn beze slova odešel. Můj pán se Václavovi uklonil.

„Odpusť, Václave, unáhlil jsem se, ale o mé věrnosti k tobě ví Bůh. Mimoto jsem ji slíbil otci, dříve nežli jsme před jeho smrtí vyjeli proti králi Rudolfovi.“

Dva dny před pohřbem poručil Falkenštejn vyplatit na rychtě Většího Města po stu penízcích každému pražskému chuďasovi a přidat bochník pšeničného chleba. Během půl dne hlučely křikem a zpěvem šenky. Celé město od Juditina mostu k Poříčí si vyhazovalo z kopýtka a svolávalo štěstí na hlavu Vítkovcovu. Nepřálo si nic jiného, než aby se štědrý Falkenštejn znovu oženil a poznovu ovdověl. Menší Město dal králův otčím uzavřít, muselo v něm být ticho jako v kostele, protože na Hradě odpočívalo ztuhlé tělo paní Kunhuty.

Když se to tak vezme, vládne teď železná ruka, a to nejen ve městě, ale v celém království. Pořádek a kázeň, páni se nesmějí mezi sebou rvát a tahat o zboží, v zemi panuje na pár roků příměří, připomíná to skoro léta pevných otěží nebožtíka železného a zlatého krále Přemysla Otakara.

Musím si však připomenout, že klid vychází z licoměrných rukou a že slouží k tomu, aby strůjce zdánlivého pokoje mohl stoupat po žebříku moci výš a výše. Když si to uvědomím, vytane mi v mysli scéna s mým pánem při návštěvě na královském hradě. Znovu pak sahám na břit byzantské hračky a připadám si jako šašek a blázen.

Na co čekám, na co čeká můj pán? Zdá se mi, že mi začíná lézt šváb na mozek a že se kterési ráno rozběhnu po pražském mostě a budu vykřikovat: „Chyťte vraha, chyťte vraha, jde zabít Falkenštejna.“

Jdu raději do krčmy. Je tady hospod jako smetí, jsou otevřeny do půlnoci, pak přijdou rychtářovi biřici z Falkenštejnova rozkazu a krčmy se uzavřou.

Miluji korbel, ne mnoho, tak dva tři, a je mi nejlépe, když mi stoupne opojení do hlavy a já mohu pustit myšlenky jako opeřené orlíky k volnému rozletu. V té chvíli mám rád ještě vedle sebe lidi jednoduché, třeba i odrané a nečisté, z kterých udělali rytířští panáci i měšťané vydřigroši špínu a kalisko beze jména s prázdným, věčně kručícím žaludkem. Někdo třeba namítne, že sloužím jako rytíř u knížete, mám u něho pevné groše, střechu nad hlavou, nákladně se oblékám a to mé šilhání po lidské spodině že je jen naoko a na zabití dlouhé chvíle. Měli jsme, pravda, erb. Bábu však vykopli brzy z hradu a pak ji asi zabili anebo se ztratila při neklidu v uherské zemi, to je už dávno, od ostřihomského arcibiskupa jsem vypadl, jen se za mnou zaprášilo. Když táhla přemyslovská vojska kolem Dunaje, připletl jsem se k nim jako zajatec, polykal jsem sviňský bob a slzy bezmocného vzteku. Že jsem se vyznal v písmě a v literkách, pustili mne k pražskému dvoru nejprve do koňácké stáje a později k ruce levobočného královského syna Mikuláše. Ukládal se ve mně hořký prach života, víc proto v sobě nosím to šedivé než jasné, spíše si přihnu s nadávajícím čeledínem nebo vandrákem, který nemůže loktem do kapsy a kterého vyhánějí od stolu jako prašivého psa.

Kníže to o mně ví, on sám nosí rád na sobě zlato a stříbro, ale měšec obrátí chudým, nesnese příkoří, srdce má ryzí a nakloněné trpícímu člověku. To zdědil po nebožtíku králi.

Beru s sebou k návštěvě krčmy krátký meč a byzantskou dýku. Nohavice a krzno, ba i postoly bez ostruh mám ještě od nečistoty, jak jsme přijeli před dvěma dny do Prahy. Sundal jsem z plecí Mikulášův opavský znak. Teď se ze mne stal rytíř beze jména. Je to určitá nevýhoda. Dojde-li ke rvačce a chytnou mě rychtářští pacholci, dá mi svízelnou práci, než se dostanu k pánovi do biskupského dvorce.

Měl bych věřit na náhodu. Vede mě neomylně a já jdu za ní rovně jako za nosem. Na lávce za pobryndaným stolem zbylo jedno prázdné místo, jinak je všechno obsazeno. Jaká je to tady sešlost! Na rvačku to však nevypadá. Jsou to lidé od řeky a z podhradí, o chloupek výše postavení nežli ti, co tu před dvěma třemi hodinami propíjeli penízky vdovce Falkenštejna. Křiku habaděj, ještě více zpěvu. Chválím ten zpěv, možná je to přání pana Záviše. Čím více lidí se zpije při pohřbu jeho královské manželky, tím větší obliby dosáhne Falkenštejn. Vladaři touží po proslulosti.

Sedám vedle mnicha, stůl na mne zvědavě vykulil oči, ale hned si hledí pití a zpěvu. Tak je to správné, nevzbudil jsem pozornost. Kolik zbrojných lidí se tu ostatně zastaví na pintu piva?

„Pustíš mě, mníšku, vedle sebe?“ ptám se pro jistotu žertovně.

„Nejsi-li helbrechtice v přestrojení,“ zasmál se. Rozumí žertu, to mám rád. Mimoto je už notně nachmelený. Platili mu pískaři od Vltavy, jeden z chlapíků ho objímá.

Mnich ke mně otočil zarůžovělou tvář, práskla mě přes nos pivní kyselost. Na lebce má několik řídkých vlasů, prošedivělé vousy mu dosahují až k provazci, kterým je opásán a který je nečistý, jako by na něm chlapík vodil dobytče. Na kutně vězí laty i díry, šat byl kdysi šedivý, nabyl pod vrstvami špíny neurčité barvy. Sedával jsem v seminární škole. Vyznám se v barvách. Šedivou barvu nosí cisterciáci.

„Jak se jmenuješ?“ ptám se s hranou uctivostí.

Kumpáni u stolu nechají klábosení. „Říkej mu otče Jiljí.“

„Jak tebe volají?“ ptá se mě mnich.

„Václav,“ lžu.

Mnichova hlava má kolísavé obrátky, oči jsou tupé, zkalené od pití. Položil mi ruku na rameno, je vyschlá a lehká jako peruť ptačí mršiny.

„Nemáš erb, jsi bezpochyby lapka.“ Chlapi se řehoní, znají mnichův rýpavý jazyk. „Utekls, potloukáš se po krčmách, třeba si počkáš za rohem na měšťanostu nebo i na rytíře. Že se nemýlím?“

Neurazil jsem se, znám pochod myšlenek podroušeného člověka, ani pískaři mi nevadí, u nich se slova tak neváží.

Otec Jiljí setřásl z ramene pískařovu ruku, zato svou mě objal a cpe mi štětinatou tvář k uchu. „Václav, říkáš?“ šeptá s přemírou srdečnosti.

„Václave, Václavíčku, mně je lhostejné, jestli jsi lapka, nebo ne. Za čí groše piješ, to je mi taky fuk. Ani kdybys zabil vznešené lidi, ani to by mně nevadilo. Bohatci jsou feny, ne, to bych feně křivdil, ta se stará o mladé, jsou více, potvory jsou, nemám pro ně jména. Znáš Trnovou Korunu u Budějovic?“

Už jsem doma. Mnich pochází z toho kláštera nebo tam žil. „Znám, co bych neznal. Jenže Trnovou Korunu vypálil Falkenštejn.“

Mnich mě stiskl ptačí rukou tak silně do krku, že jsem bolestně zaťal zuby. „Ha, a už jsme u toho.“ Opilcovy oči zasvitly. „Trnová Koruna. Tam jsem žil v bázni Boží. Pak tam vtrhl ludrák, víš kdo?“ Otec Jiljí mi strčil štěniny do ucha. „Falkenštejn, ano Záviš z Falkenštejna, vezme ho jednou rarach rovnou do hlubiny pekelné. Přihnal se na nás s rotou ďáblů, zapálil klášter, ale nejdřív naložil zlato a stříbro s paramenty, pak nás házel do ohně, mlátil po hlavě, píchal do přirození, koho chytili jeho žoldnéři na útěku, žuch halapartnou do zad a nesli nás jako nabodnutá podsvinčata na rožeň. Škvařili nás a přitom se řehtali.“ Mnich na chvíli přestal, zvedl kutnu, pod ní má rozedrané nohavice, místo nohou tenké válečky, jedna z nohou je kratší a je opatřena dřevěným kůlem. „Ty, Václavíčku, bij a sekej bohaté po hlavě, píchej je do břicha, trhej z nich střeva. Kdybych neměl svěcení a nebyl žebrák, vplížil bych se na Hrad a Falkenštejna bych zamordoval. Nejmenší výčitky svědomí bych při tom nepociťoval.“ Odsunul jsem mnicha, dívám se na kumpány, jsou odvráceni na druhou stranu, zaujal je jakýsi chlapík, kterému přinesl krčmář uzenici s křenem, neposlouchají nás, znají příhodu otce Jiljího nazpaměť, to je dobře. Mám dosud jasnou hlavu a nemíním ji ztratit.

Vojáka nesmí nic překvapit. Řeč o Falkenštejnovi stoupá však jako ohnivý jazyk od srdce do hrdla. Chvatně dávám k ústům korbel. Drž se, Bohouši, otec Jiljí říká bolestnou pravdu, ale může být taky špehýř v Závišových službách. „Jsi kněz, nebo jen konvrš?“ zeptal jsem se zničehonic.

Mnich zamžoural očima, cítí se uražen. „Vadí ti má špinavá kutna, lapko, nebo můj pocuchaný vous? Má prázdná kapsa? Na svatého Ondřeje to bude třicet roků, co jsem měl svěcení, sralbotko. Proč nejsem v Trnové Koruně? Dosud ji nepostavili. A já mám na duši hřích, veliký cent, lapko. Musel bych s tím jít až do Říma pro rozhřešení, ale to bych potřeboval koně, aby mě tam zavezl. Můj dřevěný hnát by mě neunesl.“

Poručil jsem korbele piva. Jiljí lapá po vůni uzenice. „Máš hlad, chtěl bys?“ ptám se ho.

Kývl hlavou.

„Vyzvrátíš to,“ namítám.

„Je ti líto peněz? Neporoučej tedy. Škoda je jen hodného člověka. Falkenštejn není člověk. Není ho škoda. Poznal jsem na vlastní kůži, co dovede.“

Objednal jsem uzenice. Pro otce Jiljího a pro sebe. Jiljí se nedal pobízet.

Kolem kostelíku svaté Anny je malý hřbitov, obehnaný dřevěným plotem, spolehl se na něj opilý Jiljí, div jej nevyvrátil: tady jsme, lapko, doma. Vedu mnicha poctivě z krčmy, pili jsme důkladně, i já pil a míšek s penězi poněkud splaskl, ale já nezrazuji kumpány, já nejsem licoměrný ani ve rvačce. Nelituji ničeho. Ty, lapko, můžeš zabít i pána, ty bys mohl rochnout i Falkenštejna, dal bych ti rozhřešení, protože to není žádný hřích. Bestie, jak bych si oddychl a jak by si oddychla celá země. I biskup Tobiáš by si zamnul ruce. Víš, jak se ti dva, Tobiáš s Vítkovcem, snášejí? Jako voda s ohněm. Měl jsem sto chutí zakřičet mnichovi do ucha, že já a můj pán s ozbrojeným doprovodem ležíme v biskupově dvoře, ale zavčas jsem přemohl pokušení.

Táhl jsem Jiljího chvílemi na zádech, stále nadával Falkenštejnovi, nadával latinsky, rozuměl jsem, svolával na něho oheň a síru a věčné zatracení. Škobrtali jsme uličkami, brodili jsme se v nečistotě, naštěstí nás nepotkala rychtářská hlídka.

Vlekl jsem mnicha, nereptám, spíš se mi zdá, že mi hraje všechno do noty. Setkal jsem se s člověkem, kterému Vítkovec smrtelně ublížil, nebožákův hněv a nenávist mě rozhoupají jako beranidlo, abych se dal do pohybu a neváhal, abych nepociťoval strach.

Kolik jsem viděl vojáků umírat, a byli to lidé spravedliví a bez viny, zanechali po sobě rodiče, manželky a sirotky bez chleba. Proč vlastně umřeli? Když mohli pozbýt život, proč by nemohl někdo odklidit Falkenštejna, který už napáchal tolik zla! A když mě tak otec Jiljí tížil na hrbu jako pytel ječmene a stále zlořečil Závišovi z Falkenštejna, zdvihla se mi v palici bláznivá myšlenka, které jsem se zpočátku smál. Ty jsi jeho nepřítel, já taky, spojíme své síly dohromady proti němu. Jak ale? Hlava mi brní, lámu si ji nadarmo a beznadějně, pojednou za rohem v blízkosti kostelíka jsem shodil mnicha na zem, abych si vydechl. Obracím hlavu nazad, vidím, že se nade mnou jiskří hvězdy. Je měsíc září, to už noční nebe bývá čistě umyté a ty svítivé lampy na něm. Čemu se směji, nevím. Ale vím, trochu mi to protrhalo pivní clonu, napadla mě bláznivá myšlenka. Jiljí, dokud nebyl tak opilý, mi prozradil, že přespává v kostelíku svaté Anny, jsou tam prý takové nízké železné dveře ze hřbitova, vedou do malé jizby, kdysi v ní lili svíčky a spravovali bohoslužební nářadí. Je tam za závěsem vycpaný slamník pro dva. Ví o tom sakristián i oltářník, myslím, že to někdo donesl i biskupovi, ten mne už posílal, abych pomáhal ve špitále Na Františku. Mám u něho shovívavé oko, ví, že nás rozprášil Falkenštejn. Jiljí hudruje jako krocan, klíč má v záňadří kutny, lovil jsem mezi drobty a nečistotou, našel jsem klíč, otevřel nízké dveře. V zatuchlé místnosti je cítit pach svíce, před obrazem tmavé Bohorodice bliká plamínek. Přitáhl jsem mnicha v náručí a položil na slamník. Na stole leží voskovice, zapálil jsem knot, v jizbičce se rozsvětlilo. Jiljí leží jako mrtvý, v hrdle mu chrčí, chmelovina vykonává své.

Vrátila se ke mně myšlenka. Už se mi nezdá ani tak pošetilá, bude-li ovšem Jiljí chrápat, bude po všem. A zítra už za ním nepůjdu.

Když jsem hleděl v blikotavém světle na spícího Jiljího a viděl místo jeho nohy okovaný kůl, když jsem pozoroval, jak mu ruce stažené v pěst ležely na slepičím hrudníčku, představil jsem si jeho bezmocnost a současně i hrůzu při požáru Trnové Koruny. Takovou hrůzu přece nevyškrábeš z paměti, tak jako nedostaneš ze srdce nenávist k tomu, který peklo způsobil.

Zažil jsem v životě už jednou otřesný obraz a nechtěl bych, aby se ještě kdy opakoval. Dříve než mě Kumánci u Suchých Krut odvlekli i s pánem do zajetí, viděl jsem na podupané zemi obnažené královo tělo poseté ranami, žoldnéři na ně plivali a močili, jiní se rvali o to, aby ho mohli tahat na provazech po bojišti jako zdechlého psa.

Falkenštejne, ty jsi oba obrazy zavinil, ty!

„Víš, kdo tu je, otče?“ pokusil jsem se o drsný žert. „Záviš z Falkenštejna.“

„Dobrá. Chceš mi pomoci?“

Table of Contents

BYZANTSKÁ DÝKA