Pestrý život

a drsné příhody

Ve třech kapitolách 23 úseků, příběhů ze života

Jaromír Starý

Motto:

Tuhle knihu jsem nenapsal já, ale život. Naštěstí mne Bůh nikdy neopustil.

Úvod

Bůh ve své prozřetelnosti dopustil velmi moudře, že jsem v životě nešel všední, obvyklou cestou: základní, střední škola a vysoká škola, vzdělání pro mne vhodné, s následným zaměstnáním, pro které bych se hodil. Mnoho lidí tak žije, stále stejně od dvaceti až do důchodu.

V každém z nás jsou touhy, přání a sny. Těm je třeba věřit a ty je třeba následovat. Už jako čtrnáctiletý jsem věděl, že chci studovat gymnázium a pedagogickou fakultu. Rodiče za mne a moji sestru rozhodli jinak. Sestru poslali na gymnázium a mne na Stavební průmyslovku, kam by se asi lépe hodila moje sestra. Mamince, která zbožňovala svého tatínka, inženýra a ředitele prvorepublikových drah v Blatné se pro mne zdálo nejvhodnější studium dopravních staveb, tedy i železnice, na Stavební průmyslovce. A tak jsem, ač humanitně zaměřený nastoupil dráhu technika. V životě jsem nikdy nešel rovně, ale klikatě, s mnoho odbočkami i slepými cestami. Dlouho jsem hledal to pravé. Při tom jsem poznal na vlastní kůži těžkou práci dělníků a jako pečovatel i utrpení pacientů v nemocnici. Proto si vážím těžké manuální práce a povolání zdravotních sester. Nedělám rozdíly v sociálním postavení, všichni jsme rovnocenní, jsme jenom lidé.

To, že jsem byl často poslední a jinde, než kam bych patřil, mne učilo pokoře a soucitu. Roky nezaměstnanosti a strádání mi zase pomohli ke skromnosti. Mám úctu k jídlu, znám cenu peněz. Vše, i to těžké, bylo k mému prospěchu. Velmi důležité je přijetí reality takové, jaká je. Věřím tomu, že, ať člověk prochází jakýmikoliv zkouškami, všechno může mít svůj smysl. I utrpení a bolest, které očisťují a činí člověka opravdovějším.

Kapitola I: Vojna

Vojín

Poddůstojnická škola

Pro mne by byla bývala nejlepší varianta náhradní služba ve zdravotnickém zařízení. Místo základní vojenské služby v armádě Československé socialistické republiky, součásti sovětského vojenského uskupení Varšavská smlouva. Nejsem vojákem, naprosto se pro to nehodím, nesnáším všechny formy násilí, natož zabíjení. Jsem pacifista. Jsou lidé, kteří tvrdí, že teprve vojna udělá z chlapce muže. Něco na tom jistě je, naučila mě vydržet mnohé a snášet i nesnesitelné.

V půlroční poddůstojnické škole, kam jsem se nejprve dostal, sice neexistovala šikana ze strany služebně starších vojáků, zato ale od našich velitelů. Výcvik byl neúměrně tvrdý. Celý den na nás někdo křičel, slyšeli jsme jen ostré povely a hrozby. Vše v poklusu. Na nic nebyl čas. Sotva jsme si sedli ke stolu v jídelně, už zazněl povel: „Dojíst! Vztyk! Odchod!“ takže jsme často byli po obědě hladoví. Běhy v terénu v gumovém protichemickém a protiatomovém neprodyšném obleku s nasazenou plynovou maskou uváděly v zoufalství všechny, kdo na to neměli, tedy i mě. Někdo nestačil, protože kouřil, druhý z důvodu slabosti, nebo nějakého fyzického hendikepu. U mě to byly žaludeční vředy, o kterých nikdo nevěděl, ani já. Jen jsem nemohl dlouho běžet, bolest v břiše byla nesnesitelná. Naši instruktoři nebrali ohled na cokoliv, jejich úkol byl udělat z nás vycvičené vojáky, bez ohledu na vše. Běhali s námi a za námi, řvali na nás, sprostě nám nadávali, kopali nás do zadku, ponižovali nás. Dost často to přeháněli. Sami zažívali při svém výcviku peklo. Největší prožil jistý svobodník Plošek. Byl totiž velmi vzpurný a tvrdohlavý. Byl i ve výborné fyzické kondici, přesto ho jeho cvičitelé systematicky ničili. Nic mu nepomohlo. Proto se teď, když byl on sám velitelem, mstil na nás. Za různé, možné i nemožné, přestupky během denního výcviku jsme sbírali kolektivní trestné body. Večer pak nadešla jeho chvíle. Nechal roztopit veliká kamna na uhlí v místnosti, kde se spalo, tak, že rudě žhnula. Kontroloval teploměr, čekal, až rtuť vystoupí na 40-50 °C, a pak nás do toho vedra nahnal.

„Jeden, dva, tři… padesát…“ odpočítával nemilosrdně počet kliků. Při vyšším počtu už začali někteří z nás odpadávat. Sténali, svíjeli se na zemi, nebyli už schopni se zdvihnout ze země. Následovalo odpočítávání jen jim. Podle jejich slabosti, přidával všem navíc dalších 20-30 kliků. Tenhle princip kolektivní zodpovědnosti nutil trpící k nadlidským výkonům. Na jednu stranu se nechtěli před kamarády projevit jako slaboši, na druhou viděli, že by kvůli nim ostatní trpěli ještě více. Mučení neviňátek pokračovalo. Potoky potu a slz tvořily na podlaze louže. Železo se taví v ohni, a když k nám přišel někdo nový, nebyl ještě přetavený. Tehdy jsme byli svědky srdceryvných scén, kdy nebožáci naříkali, kroutili se v křečích, křičeli o milost, volali: „Maminko, pomoz!!“ Bylo mi jich opravdu líto a měl jsem velký vztek na naše mučitele. Nemohl jsem ale dělat vůbec nic. Obvykle po dvou hodinách, kdy počet kliků dosáhl neuvěřitelné výše, mnoha set, nastal konečně konec. Všichni padli úplně vyřízení na lůžka. Z těch nás probudilo opět řvaní a křik. Na půlhodinovou rozcvičku jsme vyběhli ven jen v trenýrkách, a to i ve dvacetistupňovém mrazu. Výcvik se zbraní mi také naháněl hrůzu. Neumím moc házet. Hod ostrým odjištěným granátem by mne jistě připravil o život. Pokud by mi nevybuchl ještě v ruce, tak jistě v malé vzdálenosti brzy po odhození. V den střelby ze samopalů, na nás byli velitelé nezvykle hodní a mírní. Obávali se totiž, a to už se vícekrát stalo, že se některý z vojáků obrátí, a místo do terče, odpálí dávku nábojů do nenáviděných velitelů.

Punkce, odvádí mne k výslechu

Po výslechu mne odvádí dozorce roty dlouhou studenou chodbou. Z nosu mi kape krev, a tak po mně zůstává na podlaze souvislá šňůra rudých bodů. Jakoby rubínů navlečených na nit. Chodba je nevytápěná a téměř tam mrzne. Moje černé kanady kráčí mátožně a zuboženě. Velmi neochotně a zmučeně. Vycházíme na kasárenský dvůr. Je únor. I zde, v tereziánské pevnosti Josefov vládne krutá zima. Na rozlehlém, zasněženém „buzerplacu“ fučí ledový vítr. Klopýtám ke štábní budově a za sebou zanechávám u každého otisku podrážky ve sněhu kulaté červené koláčky rozpitých kapek krve.

„Svlékni se do trenýrek!“ zní strohý příkaz dozorce divizního vězení. Otevírají se jakési dveře do sklepa. Schody vedou dolů do podzemní vězeňské kobky. Dveře se za mnou zavírají, jen malým zamřížovaným okýnkem vniká dovnitř něco jako světlo. Jak sestupuji, prchají přede mnou krysy. Mrazivý chlad ani příliš nevnímám. Jsem velmi zbědovaný a usedám na nejnižší schod.

Dnes ráno jsem odjel do Prahy. Byl jsem objednán k provedení punkcí v Pražské vojenské nemocnici. Napíchli mi tam z nosu čelní dutiny a propláchli mi je nějakou tekutinou. Nebylo to příliš příjemné.

„Vstávej, půjdeš k výslechu!“

Výslech nevinného

V cele smrti, 40 cigaret za hodinu, byl to jen „žert“?

Neschopný operátor lokátoru, šikanovaný dělostřelec, co se všechno přihodilo

Ironií osudu se stávám nejprve poddůstojníkem, poté téměř majorem

Kapitola II: Práce

Stavíme dům pro Romy

Bouřka a mafie

Brigáda v Dolním Žandově

Odečítač vodoměrů

Odečítačovo překvapení

Šestý smysl a nadlidská síla

Na stavbě železničního mostu aneb „na hraně“

Topič mlhotvůrce a ten, který to zvládá jen zázrakem

Pečovatel v Anglii

Začátek

Hlad, deprese, klienti a Bůh

Vichřice, panovačná Ruska a zázrak

Kapitola III: Učitel

Závisláci

Šikanovaný kolega, třída s velmi nebezpečným vůdcem či bílých myšek, ale i třídy skvělé

Ve vězení aneb Boží mlýny melou

Zvláštní škola

Jak jsem se stal v šedesáti sedmi letech konečně magistrem

Bakalář

Magistr a učitel češtiny

Zelený čtvrtek, vracím se domů utahaný, celý den učím Ukrajince češtinu a pak…

Závěr

Copyright