Marilyn Manson

Antikrist moderního věku

Jakub Jahl

Předmluva

Dřív, než začneme rozplétat život a umění Marilyna Mansona, cítím povinnost sdělit důvody, které mě vedou k vydání této knihy. V českém prostředí byl odjakživa nedostatek literatury o Marilynu Mansonovi. Ano, v češtině vyšla jeho autobiografie Dlouhá trnitá cesta z pekel, ale kromě toho existovalo pouze několik (ne moc kvalitních) děl, která byla vždy přeložena ze zahraničí. Dalším problémem, se kterým se všichni čeští (i slovenští) fanoušci setkávali, byl problém s překladem Mansonových textů. Jeho slova a myšlenky jsou složité a kryptické samy o sobě - natož, aby je člověk ještě musel překládat. Setkal jsem se mnohokrát s tím, že fanoušci Mansona neznali význam jeho textů. Stará alba (jako hlavní Triptych - Antikrist Superstar, Mechanical Animals a Holy Wood) byla široce dostupná pro svou symboliku, a také kvůli tomu, že se v minulosti o Mansona zajímalo větší množství lidí. Najít však nějaké relevantní informace k významu písní na albech Eat Me, Drink Me, High End of Low, Born Villain, Pale Emperor, Heaven Upside Down a We Are Chaos bylo nesmírně obtížné, ne-li takřka nemožné, a to i v anglickém prostředí. Manson byl zkrátka čím dál záhadnější, ačkoliv nadále používal náboženské symboly a koncepty, o kterých jsem četl v satanistických knihách. I proto jsem se rozhodl vydat tuto knihu - pro všechny věrné fanoušky, kteří milují jeho tvorbu, a třeba si i v poslední době lámou hlavu nad obviněními, které proti němu byly vzneseny. Tato kniha se ke všemu vyjadřuje, a vysvětluje to prizmatem Mansonova umění.

S Mansonem jsem se setkal v osmnáctém roce svého života, tedy již jako dospělý člověk. Přesto mě zastihl duchovně nedospělého a nepřipraveného. Můj kamarád ze satanistické rodiny mi ukázal videoklipy Dope Show, Nobodies a (s)Aint, které mě stejnou mírou šokovaly jako fascinovaly. Nelíbila se mi dekadence v jeho tvorbě, ale náboženské symboly a to, že jeho písně byly hluboké filozofické rozmluvy s posluchačem. Nejprve jsem se probádal skrz Mechanical Animals a Holy Wood, ale trvalo dlouhou dobu, než jsem pochopil vnitřní podstatu Antichrist Superstar a dalších alb. Mansona jsem poznal ještě předtím, než prošel svým vztahem s Evan Rachel Woodovou. V období Eat Me, Drink Me bylo evidentní, že se s ním něco transformativního děje, a netrpělivě jsem očekával, kdy vyjde jeho další album. Bylo to právě v den předání mého maturitního vysvědčení, kdy vyšlo High End of Low, a málokteré album mě svou hyperreálností vtáhlo do své podstaty jako toto. Mansonova transformace nabírala jasnější kontury a já měl pocit, že mu stále ještě rozumím - jeho bolesti, jeho romanci, jeho hněvu.

A pak přišlo album Born Villain. Znechuceně jsem se díval na videoklipy, které pojednávaly primárně o perverzním a sadistickém zneužívání žen. Celé mě to nakonec odradilo a způsobilo, že jsem až do vydání Pale Emperor Mansona neposlouchal. Teprve, když se Manson zjevil jako Mefistofeles z Los Angeles, dokázal jsem se s ním znovu sladit a zkoumat jeho tvorbu. Něco však bylo jiné. Když jsem na internetu poprvé narazil na videa, která tvrdila, že Manson zneužívá svoje partnerky, nevěnoval jsem tomu příliš pozornosti. Když se ale objevilo album Heaven Upside Down a Manson byl opět vizuálně zaměřený na násilí na ženách, pustil jsem si video, které pojednávalo o vztahu Woodové a Mansona. Jako fanoušek Marilynovy tvorby jsem obviněním zpočátku nevěřil, ale čím více jsem se do toho ponořil, ukazovalo se, že těch zvláštních spojitostí mezi Mansonem a násilí na ženách je stále více. Když vyšlo Mansonovo poslední album, We Are Chaos, dostala se do té doby undergroundová zpráva o Mansonovo zneužívání ke sluchu jednoho investigativního reportéra, který se na to zeptal Mansona během rozhovoru. A to spustilo lavinu událostí, kterou již nešlo zastavit. Evan Rachel Wood potvrdila, že násilník, o kterém do té doby mluvila bez specifikace, je samotný Manson. Během několika měsíců se objevilo více než 20 osob (povětšinou žen), které popisovaly totožné násilné jevy, jež s Mansonem zažily. A nejhorší na tom bylo, že mnoho z těch příběhů bylo buď potvrzeno Mansonem v rámci jeho drogového vychloubání, nebo vycházely přímo z jeho tvorby.

Stál jsem před těžkým úkolem. Byl jsem fanoušek Mansonova umění, ale zároveň jsem si byl vědom, že Brian Warner se za poslední dekádu skutečně změnil. Zahodil svůj bisexuální hermafroditní vzhled i dlouhé vlasy a stal se stereotypem maskulinity. Osobně mi to k jeho tvorbě nesedělo, ale to nebylo podstatné. Důležité bylo, zda skutečně byl tím násilným tyranem, jak o tom bezpočet žen mluvilo. Byl jsem přesvědčený, že odpověď nenajdu pouze ve svědectvích těchto lidí a Mansonovo rozhovorech s novináři, ale především v jeho tvorbě. Pokud Manson ty ženy záměrně týral, musí to mít otisk v jeho tvorbě. A nadto - jeho tvorba by musela vysvětlovat, proč se tímto násilníkem stal a co to vůbec pro nás jako jeho fanoušky i pro něj jako umělce znamená. A proto jsem napsal tuto knihu. Je vedená základním cílem - vysvětlit Marilyna Mansona a jeho život skrze jeho umění - nikoliv očima druhých, ale očima jeho samotného. Zároveň jsem však stál před nelehkým úkolem. Vzal jsem si za cíl překlad Mansonových textů, ale to se samozřejmě pojí s několika problémy. Zaprvé - Manson mluví krypticky, a jeho věty lze tudíž přeložit hned několika způsoby. Abych tuto skutečnost reflektoval, užil jsem více forem překladu v samotných textech. Někdy jeho věty v psaném textu nedávaly smysl, jelikož byly příliš spojené s hudbou nebo způsobem zpěvu - rozhodl jsem se proto prvky jako ironii, vztek nebo otázky zvýraznit tak, že jsem je zapsal explicitně jako součást textu. Posledním problémem byly násilné pasáže Mansonových textů. Bylo mi jasné, že velká část Mansonovy tvorby je o smrti a temných představách, ale zároveň jsem nechtěl vydat knihu, která by nabádala k násilí. Rozhodl jsem se proto k jednoduchému řešení - ponechal jsem všechny pasáže, které mluví o smrti nebo zabíjení v obecném slova smyslu. Vyjmul jsem pouze pasáže nebo písně, které obsahují explicitní pobízení k zabíjení jako například „zastřel jakéhokoliv sráče, který ti stojí v cestě” nebo „dej mi znamení a vystřílej školu, obchoďák…” a podobně. Ve většině případech jsem proto takové pasáže upravil nebo v extrémním případě zcela odstranil. Myslím, že ať už jsme fanoušci Marilyna Mansona nebo ne, nechceme se podobat křesťanům a muslimů, kteří mají své knihy plné příkazů k zabíjení. Vydejme se jako satanisté lepší cestou.

Věřím, že se vám kniha bude líbit. Je rozdělena do několika pasáží, které na sebe částečně navazují, ale pouze volným způsobem. V první polovině najdete tematické kapitoly a výklady jednotlivých alb. V druhé polovině se zase nachází přeložené texty Marilyna Mansona z jeho dosavadních alb. U většiny písní je krátká poznámka, která vysvětluje některé aspekty překladu, jelikož žádný překlad nemůže být zcela přesný ani dokonalý. Osobně vnímám překlad jako proces, který by nikdy neměl skončit. Překlad je vlastně výkladem jako takovým. Jenže mi se nenacházíme v rovině vědeckých textů, ale v rovině umění. Větu „You say God, I say Say10” lze přeložit deseti rozdílnými způsoby, a každý překlad lze navíc chápat jinak. Přijměte tedy prosím fakt, že v překladech často narazíte na pasáže, které byste přeložili jinak. Napište mi ohledně toho a rád podebatuji o úpravě do dalšího vydání této knihy.

A s tím se s vámi loučím, 13. října 2022, Kuba.

Poděkování

Chtěl bych na začátku poděkovat všem, kteří mi pomohli složit tuto knihu, zvláště Martinu Čičovi, který kontroloval faktický materiál. V druhé řadě bych chtěl poděkovat svým učitelům, kteří mě ovlivnili natolik, že mě přivedli k teorii mýtu a teorii hyper-reality. Jedná se doc. Radka Chlupa a odbornici na hyper-reálný svět, Zuzanu Kosticzovou. A v třetí řadě (možná zvláštně) chci poděkovat samotnému Marilynu Mansonovi za všechny části jeho díla, jež inspirují lidi k výšinám, a nikoliv destrukci.

Část první - Antikristův život

Chlapec, kterého se křesťané bojí

Na Mansonovi bylo vždy nejzajímavější to, jak se vzpíral zavedené morálce a náboženským uskupením. Zesměšňoval křesťanství, Bibli i základy dalších náboženství a byl ve své kritice nesmiřitelný. Na tom vyrostl, na tom jsme byli odkojeni i my skrze jeho hudbu. Byla to právě fundamentalistická křesťanská výuka, která z něj stvořila Červa, a byla to satanistická filozofie, která mu pomohla se z červa vyklubat. Manson se stal úhlavním nepřítelem náboženství se svým albem Antichrist Superstar a vzbuzoval rozruch i pohoršení. S tím nepřestal ani na dalších albech.

Proč vlastně Manson křesťanství tolik nenávidí? Křesťanství je založeno na několika fundamentálních lžích: na panenském početí, na Ježíšovo zmrtvýchvstání, na myšlence hříchu a na myšlence vykoupení. Rozeberu jedno po druhém a ukážu, jak se Manson daným dogmatům rouhá. Panenské početí byla nejstarší a nejznámější křesťanská lež. Původně nebylo vůbec součástí křesťanské víry (jak ukazuje nejstarší z evangelií - Markovo), ale bylo od počátků tím, za co ho považujeme dnes - za mýtus, který měl zakrýt Mariinu nevěru. Je to vlastně poetické - Josef byl prostě chlap, který neudal svou nevěrnou manželku, a Marie byla žena, která lidem nakecala, že ji oplodnil Duch svatý. Manson si z panenského početí dělá srandu docela často. Singl Disposable teens zobrazuje malé ukřižované děťátko z mateřského lůna, vnitřek alba Holy Wood zobrazuje pozůstatky malého potratu, který zbyl z papežky Jany (Mansonova tarotová karta v bookletu) a skryté video z alba Holy Wood zobrazuje Mansonovu/Kennedyho pitvu, při které je v lebce místo mozku objeven malý lidský zárodek - potrat. „Marie, která potratila” vystupuje už na albu Mechanical Animals (píseň Great Big White World).

Druhá lež spočívá v Ježíšovo zmrtvýchvstání. Zprvu to bylo jen zbožné přání několika věrných, ale ukázalo se jako mylné. Ježíš mohl umět jogínské techniky a hodit se do kómatu, jak někteří myslitelé navrhovali, ale určitě nemohl zemřít a znovu vstát z mrtvých, natož poté vystoupat do nebe. Pohádku o tom, že Ježíš neumřel, ale žije, si evidentně vymyslel apoštol Pavel a přesvědčil o tom následně křesťanskou obec (hlavně apoštoly). Taková malá lež pro dobro lidstva. Stala se z toho ale velká tyranie, ohrožující celý svět. Falešná víra v naše vzkříšení prostupuje všemi Mansonovými alby. Je to planá víra, kterou křesťanům vyčítá na albu Antichrist Superstar, je to komerční projekt, jak popisuje na Holy Wood, je to nekromantická vize upíra, jak Manson odhaluje na Eat Me, Drink Me. Je to zkrátka největší lež, kterou křesťané lidem navykládali - že vstaneme z mrtvých jako Ježíš, ačkoliv to byl obyčejný člověk a zemřel stejně, jako umírá kdokoliv z nás.

Třetí velká lež je koncept hříchu. Manson se mu pravidelně vysmívá. „Pokání, to je to, o čem mluvím,” říká v titulní písni Antichrist Superstar a myslí tím fakt, že církev je založená na pokání, zpovědi a odpuštění hříchů skrze odpustky. Tím, že církev lidem namluví, že jsou hříšní a potřebují vysvobodit a že tu jedinou spásu drží v rukou jejich kněz, získá kontrolu nad masami lidí, toužících být lepšími lidmi, ale stávající se lidmi stále horšími a horšími, protože se topí v konceptu hříchu. Přitom hřích je jen křesťanský název pro pozemské radosti! „Hřích je upřímný (Sin is sincere)” zpívá Manson v Deep Six a naráží tím na to, že to, co nazývají křesťané hříchem, je prostě přirozenost našeho života, které se nemůžeme bránit a ani to nemá smysl. Jak to dopadá, když se potlačuje sexualita, vidíme u Katolické církve a jejích celibátních kněží, kteří zneužívají děti.

Čtvrtou velkou lží křesťanství je představa vykoupení a spásy, která k nám přichází zvenku. Manson se proti tomu od počátku bouří. V písni Reflecting God popisuje, jak došel k pochopení, že nebe a peklo jsou výmysly. Došel do nebe, až k božímu trůnu, podíval se na Boha a zjistil, že má jeho vlastní tvář. My sami jsme si vlastním bohem, my sami se můžeme spasit. Něco podobného se ozývá v písni Say10, kde se Manson vysmívá představě křesťanů, že mají na straně jenom jednoho boha. „Ty říkáš bůh? Řekni jich deset!” (Text má vícero významů, viz Mansonovy zpěvy ke konci knihy). Myšlenka vykoupení a naší potřeby budovat si spasitele provází celé Mansonovo umění. Vidíme to na poslední písni z Mechanical Animals, když se v podobě ukřižovaného prezidenta Johna Kennedyho nechává nést průvodem, a podobná symbolika doprovází celé album Holy Wood, na jehož obálce je Manson polorozpadlá mrtvola spasitele na kříži. Manson místo ukřižované modly nabízí jiný plán satanské přirozenosti. „Teď už poslouchám jen repliky z pornofilmů, ty jsou mi novým náboženstvím.”

Mohlo by to občas vypadat (a vnější pozorovatelé si to jistě myslí), že Manson provokuje naprázdno - prostě jen proto, aby se proti něčemu bouřil. Troufám si však tvrdit, že Manson není tento případ. Jeho odpor vůči organizovanému náboženství je silný a nepředstíraný, autentický a čistý. Vidíme to hlavně v tom, že Manson samotný ve svých písních nepopírá existenci něčeho vyššího, než jsme my. „Ve skutečnosti jsem nikdy nešířil nenávist proti jednomu pravému Bohu, ale byl to bůh vytvořený lidmi, kterého jsem nenáviděl.” (Disposable Teens). Co tím chce Marilyn říct? Podle mého chtěl vyjádřit fakt, že všichni cítíme něco přesažného, co nás převyšuje, a nemůžeme si být jisti, jakým způsobem to ovlivňuje náš svět. Každý na to má vlastní pohled a vlastní teorii, což je skvělé. Čemu se však musíme bránit, jsou organizace, které předstírají, že existuje pouze JEDINÁ PRAVDA a že oni jsou jejími vlastníky. Takové náboženské organizace jsou vždy na škodu lidstvu a vytvářejí fanatiky a fundamentalisty.

Manson ale nikdy nebyl planým provokatérem - byl daleko více rafinovaným kacířem, který se rouhal proti dogmatům křesťanské víry a dokázal vzbudit strach a obavu v americké společnosti. Z malého ustrkovaného chlapce se stal mužem, kterého se celý svět bál. I když celý svět by asi byla špatná formulace. To, čeho si na Mansonovi cením, bylo to, že se ho museli zpočátku bát jen náboženští kazatelé a politici. Marilyn je ohrožoval svými písněmi, tedy médiem, které je ze své podstaty mírové, ale dokáže vytvořit potřebnou sílu pro přeměnu společnosti a jejích představitelů. Co vidím jako jednu z nejsmutnějších částí Mansonovy přeměny je fakt, že se nakonec stal mužem, kterého se musí obávat nejen náboženští fanatici, ale i obyčejní lidé, zvláště ženy. A to je problém, protože se stal tím, o čem původně zpíval v negativním smyslu.

Vtělený Baphomet

Manson si vždy hrál s pohlavím a genderem. Ve své knize Dlouhá trnitá cesta z pekel jasně říká, že nikdy neměl homosexuální tendence, a soudím, že i proto mu nikdy nedělalo problém ponořit se do travesti kultury v performativním umění. Po celou svou první éru od Portrétu americké rodinky do konce Antichrist Superstar vystupuje s dlouhými černými vlasy, které eventuelně doplňuje dalším ženským vzezřením (jako například ve videoklipu Long Hard Road Out of Hell). Ve Sweet Dreams videoklipu vystupuje jeho kolega Twiggy Ramirez v ženském oblečení a je nutné zmínit, že většina členů kapely má jméno mužského vraha a ženské celebrity. Androgynita nebo hermafroditismus (prostě oboupohlavnost) je prostě Marilynu Mansonovi vlastní od počátku. „I wanna be your little girl” zpívá Manson v Mister Superstar. Hodně to rozšířil na albu Mechanical Animals, kde pochopitelně vystupuje s ženskými prsy a pohlavními orgány. Manson se stal andělem se shnilými křídly (AS) nebo padlým andělem (Dope Show / MA) a je zajímavé, že andělé byli dlouhou dobu popisováni jako bezpohlavní bytosti. Manson na to v náboženském a uměleckém kontextu navazuje, stejně jako na tradici starších rockerů a umělců typu David Bowie. Mimozemšťané se do tohoto konceptu hodili ideálně a umožnili představit novou generaci oboupohlavních lidí Skvělého nového světa - jakési technokratické utopie (či dystopie) budoucnosti.

Bisexuální vzezření a oboupohlavní prvky se mohou některým lidem zdát zvláštní. Manson s tím vystupoval dříve, než existoval fenomén woke culture, ale i tak jej lidé podezřívali, že rozbíjí zavedené genderové normy. Toto stírání rozdílu mezi mužem a ženou nazývali křesťané satanismem. V určitém pohledu však měli pravdu. Jedním z nejznámějších a nejvíce populárních zobrazení Satana tak, jak ho vnímají satanisté, okultisté a novopohané, je obrázek Baphometa. Manson ho používá mnohokrát ve své tvorbě a dokonce se do něj stylizoval na kartě Ďábel v tarotové sadě, vydané k albu Holy Wood. Baphomet také vystupuje na propagačních materiálech Mansona z doby Spooky Kids a Portrétu americké rodinky. Co vlastně tento podivný tvor zobrazuje? Je to vlastně moderní pokračování starého pohanského boha přírody, kterého známe pod mnoha jmény - Pan, Cernunnos, Veles, ale měl i mnoho dalších jmen. Podstatné na něm bylo to, že byl Pánem lesa a původním božstvem, které uctívaly lovecké kultury. Baphomet se ale v moderní době stal něčím novým - představoval syntézu esoterické moudrosti a toho, jak má vypadat pravý bůh. Nikoliv fiktivní bytost na zemi - ale ztělesnění země. Baphomet je zobrazením každého z nás - je částečně člověk, částečně zvíře a částečně bůh. V takovém stavu se nacházíme i my - máme v sobě opici, člověka i boha (nebo nadčlověka) - jen je těžké všechny tři tyhle bytosti (které Freud nazval Id, Ego a Superego) korigovat a ovládat tak, aby bojovaly spolu a ne proti sobě. Baphomet je ale také napůl muž a napůl žena. Má prsa, protože představují hojnost, má penis, protože představuje plodivou sílu, ale může být i těhotný. Je to vlastně těhotný muž, čímž se vracíme zpět ke Kennedymu, který měl malé dítě (zárodek) v hlavě, nebo k papežce Janě, která podle legend vystupovala jako muž, dokud jednoho dne uprostřed Vatikánu neporodila dítě. Baphomet je ale hlavně ztělesněním toho, že v sobě máme mnoho různých elementů, které musíme poskládat ve smysluplný celek.

Manson si ženské prvky udržel po většinu svého Triptychu, ale od začátku manželství s Ditou Von Teese se začíná měnit a ženské prvky extrapoluje ven. Už nevystupuje jako oboupohlavní bytost, ale jako muž, jehož ženy před ním poskakují jako mažoretky nebo se válí ve skleničce s alkoholem (jako jeho manželka Dita ve videoklipu Mobscene). Žena se stala objektem Mansonových představ. Odtud byl jen malý krůček k tomu, aby si Manson začal ženy idolizovat, a to pochopitelně vedlo k jeho první posedlosti, ztělesněné v Evan Rachel Woodové. Po rozvodu s Ditou se stala objektem jeho fascinace, jeho hračkou. „Jsi panenka z papíru, zmačkám si tě podle libosti,” popisuje to později v písni Warship My Wreck na albu Pale Emperor. Od okamžiku, kdy mu Evan zlomila srdce, začal se Manson identifikovat s personifikací mužství. Od alba High End of Low píše své jméno jako MANson, aby zdůraznil svůj maskulinní charakter. Ženy se v jeho tvorbě objevují jako oběti jeho násilných činů, ať už vezmeme videoklip No Reflection, Deep Six nebo Kill4me, ve všech soustředí svou obsesi na ženy a rozličnými způsoby je zabije či pozře.

Požírání hraje v tomto kontextu významnou roli, jak se dozvíte v kapitole o posvátném kanibalismu. Manson měl po rozchodu s Evan pocit, že byl obětován na oltáři lásky. Červená (Rudá) královna z Alenky v říši divů ho roztrhala na kusy, jak popisuje v titulní písni Eat Me, Drink Me, pozřela ho celého. Proto Manson začíná nové album High End of Low písní Devour (pozřít, sežrat). V ní se přiznává k tomu, že svůj žal zapíjí alkoholem a prášky, a právě metafora pilulky, tak dobře známé z drogového období Mechanical Animals, se stává bránou do nového světa. Jako v Alence v říši divů se „Eat me” a „Drink me” mění v halucinogenní trip, který probíhal v Mansonově bytě v době skládání HEoL. Během něj se snažil Evan pomstít a symbolickým ztělesněním tohoto vítězství nad jejím obrazem bylo její pozření, které Manson opakuje v různých formách na celém albu, ať už v podobě režiséra v I Want to Kill You Like They Do in the Movies, v podobě pavouka ve Wight Spider nebo podobě vlkodlaka v Into the Fire. Opakuje tím svou monstrózní přeměnu, která začala na minulém albu, kdy přijal inkarnaci upíra. Manson prošel transformací na sjetém konci deprese (High End of Low) a stal se nadále už jen MUŽEM.

Tato transformace provází jeho poslední trilogii, během které vystupuje vždy s krátkými vlasy a zabíjí ženy. Je to právě tohle období, ze kterého pochází více než 10 obvinění o sexuálním a sadistickém zneužívání. Ať už byl Manson vinen nebo ne, procházel určitě těžkým obdobím, kdy se vzdaloval od svého původního obrazu androgynní superstar a stával se něčím jiným - heteronormativní celebritou, která hraje v amerických seriálech a je součástí bulvární kultury, a to ve zcela odlišném smyslu, než tomu bylo na počátku. Celé tohle období končí posledním albem We Are Chaos, během kterého vydal Manson jen dva videoklipy. První z nich byl vizuálně podmanivý a přinášel zcela nový koncept toho, čím je Mansonovo umění (byla to titulní We Are Chaos píseň), zatímco druhý - jeho zatím poslední - přinesl zajímavou vizi Mansona a jeho manželky. Je to první videoklip po mnoha letech, ve kterých Manson nikoho nezabíjí, ale je dokonce sám zabit. A tím, kdo ho zabije, je právě jeho žena. Bylo to nějaké symbolické znamení? Chtěl nám tím Manson něco říct? Jeho poslední album vypadá, že se vyrovnává se svou minulostí a mrtvými, které musí nechat za sebou (videoklip je právě k písní Don’t Chase the Dead). V době, kdy vyšel tento videoklip, dostala se na povrch celá kauza o zneužívání žen. A jedním z mnoha důkazů byly i fotografie jeho manželky z Instagramu, kde bylo vidět, že má mnohé rány a modřiny od Mansona. Jeho nová manželka, jakkoliv se postavila na jeho stranu, se stala ztělesněním všech žen, které kdy s Mansonem žily a které jej zažily v soukromí. A právě Mansonovy přítelkyně - ženy - nikoliv fanynky, ale milenky - se staly osudovou ránou, která zničila (alespoň prozatím) jeho kariéru.

Válka proti válce

Manson měl k násilí a ke zbraním vždy víceznačný postoj. Zpočátku jsem moc neposlouchal Portrét americké rodinky a na Antichristovi jsem příliš zbraní nenacházel. Bral jsem to tak, že píseň Get Your Gunn byla satirická a kritizovala násilí na amerických školách. A hlavně - oproti raným počinům Trenta Reznora z Nine Inch Nails, který Mansona „objevil”, mi to celé přišlo mírnější.

Umělecké bomby

Obrácené srdce

Láska prostě Marilyna stála hodně a jakkoliv je popisován jako bezcitné monstrum, jsem přesvědčen, že hluboko uvnitř je to stále tentýž mladý muž, který se bouřil proti světu, ale uvnitř toužil po lásce, které se mu nedostávalo.

(ne)Svatý

Návrat do zahrady

Osamělý císař

Americké nebe

Na konci cesty

Část druhá - Antikristova nauka

Portrét satanské rodiny

Mesiáš satanistů

Mechanický Kristus

Svaté dřevo

Čtvrtá říše

Posvátná oběť

Neonová koruna

O filmové klapce a jejím pozadí jsem vám již říkal. Ze stejného období ale pochází několik dalších příspěvků.

Kainovy děti

Kacíř v černém

Kult

Chaos a smrt