Konečně normální vražda
Date: 2024-04-18T22:00:00+00:00
Description: Dominik Dán – Konečně normální vražda
Publisher: Nakladatelství Slovart
Rights: Copyrighted

Dominik Dán

KONEČNĚ

NORMÁLNÍ VRAŽDA

Elektronická kniha

Text © Dominik Dán 2023

Published by arrangement with DANNKAS, spol. s r. o.

Translation © Jan Hanzlík 2024

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., Praha 2024

ISBN 978-80-276-0925-3

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Město, příběh a všechny osoby v této knize  jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými  událostmi je čistě náhodná, jakkoli se někomu  mohou zdát jaksi povědomé…

Forma bonum fragile est.

Krása je křehký majetek.

(Ovidius)

Věnuji poslednímu mohykánovi  Františku Matlákovi.

Za odborné rady a neocenitelnou pomoc děkuji MUDr. Ivetě Čierné, Ph.D., MUDr. Lucii Mihaleové, Mgr. Anně Kratochvílové, MUDr. Denisi Valentovi, Ph.D., MUDr. Dušanu Rapošovi, CSc., MPH.

1

ZÁŘÍ 2008

Detektivové z kanceláře sto čtyřicet jedna se do vyšetřování padesát šest let starého případu vrhli jako jeden muž. Přesněji řečeno, jeden muž je k tomu přemluvil – Krauz. Jemu se pátrání po stopách vyvraždění rodiny Eugena Ehrenfelda na hranicích mezi Petržalkou a rakouskou obcí Kittsee nezdálo zbytečné. Kolegové protestovali, co prý se stalo v prosinci 1952, je prachem zapadaná historie, není radno se v tom šťourat, nevyplatí se vytahovat kostlivce ze skříně, zbytečná námaha, ale Krauz prosadil svoje. Vyšetřování bral jako zkoušku odolnosti – co dokážou udělat s případem v absolutní důkazní nouzi bez jediné relevantní stopy z místa činu.

Všichni brblali, nejvíc Chosé, tomu se poslední dobou opravdu nechtělo hnout ani prstem. Válel se v křesle v koutě a pospával, když nepospával, nadával na práci. Krauz se nedal, kolegy jednoho po druhém zlomil a přiložili ruku k dílu. Bylo to takové trochu nucené přiložení, jako by jednu ruku přiložili a druhou si zacpávali nos. Krauz jim to nevyčítal, od kontaktu se záhadným panem X i jemu v případu něco smrdělo.

Dlouho vysedával nad analýzou, zvažoval možnosti, vyhodnocoval směry pátrání, vymýšlel verze a hned jednu za druhou zavrhoval, trápil se, přešlapoval na místě. Jedno mu bylo jasné – zase narazili na něco zvláštního, takřka záhadného. Jasné mu bylo i to, že žádného z kolegů nemůže nutit, každý se musí rozhodnout sám. On už se rozhodl, část vyšetřování absolvoval bez pomoci kolegů, a když se dopracoval k sestře agenta Viktora, německého Slováka vyškoleného v americkém výcvikovém táboře, pochopil, že se případ blíží do finále. V tomto stadiu vyšetřování už nemohl ohrozit ani jednoho kolegu, rozhodl se pokračovat na vlastní pěst. Nanejvýš by s sebou vzal Chosého, vždyť Chosé nebyl jen kolega, byl to parťák, musí vydržet všechno, i riziko.

Krauz měl skvěle připravený plán – zastavil auto pod mostem, vypnul motor, nabídl cigaretu, chystal se promluvit Chosému do duše, aby se přestal flákat a začal něco dělat, například zítra, v sobotu, by s ním mohl zajet do Vídně a při jednání s agentovou sestrou mu krýt záda, ale udělal chybu – dal Chosému až moc prostoru a on toho využil, rozpovídal se první. Parťákovi vysvětlil, že stávkuje, protože ho práce na padesát šest let starém případu nezajímá, ale kdyby dal Krauz do placu něco čerstvého, nějakou normální vraždu, to by viděl ten cvrkot!

Krauz mu nevěřil, na Chosého pospávání v křesle měl svůj názor, taky mu ho otevřeně řekl. Přiznal se, že včera viděl Chosého v kavárně na rande s mladou pipinou, a jestli s ní vážně chodí, jeho nechuť, přesněji neschopnost přes den pracovat, souvisí s Chosého vyčerpávající prací v noci a samozřejmě s věkem. To neměl dělat, narážka na věk Chosého nadzvedla ze sedadla, dokonce se chvíli hádali, ale nakonec uznal, že s tím věkem má Krauz asi pravdu.

Krauz si lebedil, dostal parťáka, kam chtěl, ale než ho zasvětil do plánu na sobotu, Chosé ho předběhl. Přiznal se mu, že je až po uši zamilovaný a bude se ženit!

Na Krauze šly mdloby. Nachytat parťáka s mladou holkou nebyl nikdy problém, pořád se kolem něj nějaká motala, ale oženit se s děvčetem mladším víc než o polovinu než on byl nehorázný, hloupý nápad. Pokusil se ho zachránit, vymluvit mu do nebe volající volovinu, ale Chosé si mlel svoje, už tokal, už se mu zapálila lýtka, už s ním byl amen. A aby to celé korunoval, oznámil Krauzovi, že zítra, v sobotu, jede s Kristýnkou do hotelu na Štrbském Plese a v romantickém prostředí panenské přírody ji požádá o ruku!

Bum bác, a bylo to! Krauzův skvěle promyšlený plán, jak získat pro sobotní misi do Vídně parťákovu podporu, selhal. Chosé ho předběhl, už měl na sobotu plán.

No nic, Krauz se nevzdával, do Vídně se vydal sám a měl úspěch, alespoň on to za úspěch považoval. Našel Gertrudu, agentovu sestru, a zlomil ji. Bránila se, vykrucovala, lhala, ale Krauz vytrval a nepřestal, dokud mu neslíbila, že zavolá bratrovi a dohodne jim setkání. Přesný čas neřekla, mohlo to trvat pár dní, možná i týdnů.

Krauz se z výletu do Vídně vrátil spokojený, přesvědčený, že misi splnil. Celou neděli se usmíval, až to bylo Sylvii podezřelé. Usmíval se, neboť nejenže z Gertrudy vymámil slib setkání s agentem Viktorem, ještě i získal časovou rezervu k přípravě, než se Gertruda ozve. Byl nadšený, a kdyby se příští týden vyskytla nějaká vraždička, ale opravdová, normální, nezahálel by, nevymlouval by se, že už má něco rozdělaného, s chutí by se do ní pustil, aby přemoudřelému parťákovi dokázal, v jaké je kondici. Stáhl by s sebou i Chosého, ale jen proto, aby mu otevřel oči, aby vyšlo najevo, že jeho pospávání v kanceláři nesouvisí s nechutí ke starým případům – starý citrón vymačkávaný každou noc do poslední kapky je prostě dobrý leda tak do starého železa, a nikoli k vyšetřování složitých případů. Do postele s mladou pipkou už vůbec ne.

Krauz se celou neděli usmíval, spokojený sám se sebou, ale něco ho přece jen žralo – o parťákovi neměl žádné zprávy. Jak včera dopadl? Vyšly mu námluvy? Je i nevěsta padlá na hlavu, nebo se v ní ozval pud sebezáchovy a odmítla? Nevěděl, netušil.

Neděle pomalu končila, přicházelo pondělí…

2

V pondělí ráno Krauz nespěchal, vůbec netušil, o co přišel. Už sahal na kliku, když ho zarazil výbuch huronského smíchu z kanceláře. Podivil se – smích v pondělí ráno? V pátek ve tři, to by chápal, ale v pondělí ráno? A ještě k tomu tak huronský!?

Opatrně otevřel.

„No poď, poď, už čekáme jen na tebe!“ zahulákal Hanzel namísto pozdravu. Utíral si slzy.

„Hrabe vám?“ odpověděl na pozdrav Krauz.

„Jen poď a koukni se na něj,“ vítal ho Burger.

Krauz stanul uprostřed kanceláře, ani si neodložil. Pohledem přejel po kamarádech – všechno v pořádku, všichni na svých místech: Burger se řehtal nad novinami, cigareta v ruce, Hanzel rozvalený na židli vedle něj, taky se řehtal, Váňa mazal chléb domácím sádlem, dusil se smíchy, vysmátý Kuky počítal křečky, Chosé dřímal rozvalený v křesle… Moment! Chosé se nesmál! Co je?

„Ten tvůj parťák se zase vybarvil!“ Váňa namířil mastný nůž do kouta kanceláře.

Krauz si odložil aktovku, svlékal si bundu. Pohledem zaletěl do kouta – nic zvláštního, dřímající Chosé… Další změna! On nedřímal! Ta ruka na čele neměla podpírat hlavu, aby nepadala, dlaň měla něco skrýt!

„Dej tu ruku dolů!“ zavelel Krauz.

„Co dolů! Di do prdele i s celou kanceláří!“ vybuchl Chosé, ale poslechl.

„Můj ty bože!“ lamentoval Krauz. „Kdopak tě takhle vylepšil?“

Levé oko nebylo vidět, skrývalo se za modrými napuchlými víčky.

„Co kdo,“ prskal Chosé, „nikdo!“

„Už sme z něj něco vytáhli,“ chvástal se Váňa, „bylo jich sedum!“

„Řikal sem osum,“ opravil ho Chosé.

„Vidíš, Ríšo, jak ten čas letí? Před půl hodinou jich bylo sedum, už jich je osum a do oběda jich bude deset. Až to budu vyprávět vnoučatům…“ Váňa nestihl sečíst počet útočníků v období vnoučat, neboť se připojil k rozjařeným kolegům, rozesmál se na celou mastnou hubu.

„Tys dostal přes hubu?“ nechápal Krauz.

Chosé mávl rukou, aby mu dali pokoj.

„Kuky, kamaráda ti zmydlili do modra, a ty nic? Kde si byl?“

„Já doma, Ríšo, to on se celej víkend flákal všude možně. Prej byl někde v lese, v nějakym hotelu nebo co. Ty seš jeho parťák, ty bys to měl vědět.“

Krauz se chystal zahájit křížový výslech, ale nebylo mu přáno, Burger zavelel nástup.

„Je půl osmý, bando, deme, ať se zasmějou i ostatní.“

I tato poznámka vyvolala salvu smíchu.

„No nazdar,“ lamentoval postižený kolega, „to zase bude rozdělení…“ Vstal. Neochotně, ale vstal.

Chosé si musel vytrpět uštěpačné poznámky, dotěrné otázky i dobře míněné rady. Jedna se mu skoro líbila.

„Chosé, poslouchej, prej je na takovýhle rány nejlepší panenská moč. Prej nemusí ani bejt ze zkumavky, nejlepší je přímo ze zdroje,“ radil kolega z vedlejší kanceláře.

Bavili se všichni, dokonce se rozvinula vážná debata, kde by takovou medicínu pro raněného kolegu narychlo sehnali, ale shodli se vespolek, že nejbližší zaručený zdroj by byl až o tři ulice dál v mateřské školce. Pro jistotu dali slovo i Petře, nejen slovo, rovnou nabídku na přímou aplikaci léčiva, ale její reakce vyvolala jen další vlnu smíchu.

„Když nevyhovuješ podmínce, aspoň mu to pofoukej, nevidíš, jak trpí, chudáček!“

Mayor ještě chvíli vydržel, také on se s chutí zasmál, ale čas kvapil a museli zahájit pracovní týden.

„Chlapi, vy pokračujete ve spolupráci s vyšetřovatelem? Máte vyhlídnutý nový případy?“

Krauz přikývl, do sešitu s denní prací nadiktoval šéfovi pár jmen, která by měli v nejbližší době oběhnout a vyslechnout.

Rozdělení bylo krátké, žádné nové věstníky k proškolení nepřišly. Mayor zavelel rozchod.

Krauz si rozložil papíry, dnes měl v plánu pohnout s administrativou a doplnit do spisu pár záznamů, ale pomalu, pomaličku, vždyť je teprve pondělí ráno. Chosé seděl uražený na svém místě v koutě. Krauz si ho nevšímal, vždyť na výslech ještě bude čas.

Příležitost se naskytla obratem – do kanceláře vrazil šéf, jako vždy bez zaklepání.

„Nazdar, bando! Děláte něco?“

„Šéfe, máme plný ruce práce!“ spěchal s odpovědí Váňa – v jedné ruce chleba se sádlem, v druhé klobásu.

„Váňo! Už zase?“

„Co zase? Šéfe, já sem ráno tak spěchal na rozdělení, že sem si nestih’ uklidit stůl, takhle sem to našel,“ bezmocně rozpažil nad bohatě prostřenou tabulí. „No řekni, mám to nechat zplesnivět? Ve skutečnosti nejim, jen mírně ukusuju, aby to neoschlo.“

„Mírně ukusuje…“ Mayor si povzdechl. Co s takovým žroutem? „S plnou hubou ukusuje!“

Ostatní se nezapojili, čekali, co šéfova návštěva přinese.

„Chlapi, máme malej problém.“

„A co na to kluci z vedlejší kanceláře?“ zchladil ho Burger.

„Nebudu je strašit hned v pondělí ráno.“

„Máš pravdu, u nás už je středa odpoledne, tam sem s tim!“

„Ve čtvrtým okrese visí nějaká holka.“

„No a…? Když jí to baví.“

„Nebaví, Edo, asi nebaví, detektivům ze čtyřky se na ní něco nelíbí.“

„Co se jim může nelíbit na visící holce? Je hnusná?“

„Je nějaká vyšklebená…“

„Asi se jí blbě dejchá.“

„… a má svázaný ruce.“

„Jasná sebevražda.“

„Aha, to mě nenapadlo.“

„Šaňo, nechala dopis na rozloučenou?“

„Jasně, eště k tomu psanej na stroji. Víš, Edo, se svázanýma rukama se na stroji píše nejlíp.“

„Svázaný, svázaný…“ brblal nejstarší detektiv.

„Přesně tak.“

„Kde? Vepředu, vzadu? Čim svázaný?!“

„Nevim, nic víc nevim. Nemrkli byste se na to?“

„S plnýma rukama práce? Šéfe, už si viděl někoho s plnýma rukama práce, aby se chodil koukat na visící holku?“

„S plnýma ne, ale vidim tu jednoho s modrym okem s rukama za hlavou.“

Chosé beze slova vstal.

„Jasně, teď to budu mít na talíři aspoň měsíc. Jede někdo se mnou?“

Razantní rychlé rozhodnutí, stejně nemělo význam, aby se bránil. Krauz zavřel spis.

„Nebudeme trhat dvojice, jedu s nim. Stejně se mi dneska nechce, dopíšu to zejtra.“

„Máme jet s vámi?“ nabídl se Burger.

„Zatim ne, nejdřív zjistíme, co to tam visí, a kdyby bylo potřeba, zavoláme.“

Úkoly byly rozděleny, mohli vyrazit.

3

Krauz využil cesty autem. Řídil, jednookým řidičům instinktivně nedůvěřoval.

„Tak jak…?“

„Musí to bejt?“

„Je to až tak zlý, Chosé?“

„Jak zlý?“

„Že se ti o tom nechce mluvit ani před nejlepšim kamarádem.“

„Dyť Kuky tu není.“

„Jak chceš.“

„Dobře, porval sem se.“

„Zbili tě.“

„Měl bys vidět je.“

„I mě chceš přesvědčovat, že jich bylo osum?“

„Tak jeho.“

„To je něco jinýho. Poslouchám.“

„V podstatě ani není co vyprávět.“

„Zamluvil si hotel na Štrbskym Plese,“ pomáhal Krauz, aby se někam dopracovali.

„Hm,“ nechtělo se Chosému.

„Jeli ste na romantickou svatební cestu…“

„Svatební cestu! Víš co, radši ti to řeknu celý, protože mě sereš, eště sem ani nezačal.“

„Výborně, tak prosim, spusť.“

„Zamluvil sem hotel…“

„To už víme, pokračuj. Přišli ste na pokoj, svlíknul si jí…“

„Budeš prudit celou cestu?“

„Už sem ticho, máš sólo.“

„Zamluvil sem hotel, přišli sme na pokoj, svlíknul sem jí…“

„Co sem řikal?“

„… aby se mohla osprchovat! Byli sme po cestě špinaví…“

„To ste leželi pod autem? Praskla ti brzdová hadička?“

„Normální lidi se po cestě běžně sprchujou.“

„Já jen každou druhou sobotu, zato pravidelně, ať sem špinavej, nebo ne.“

„Tak zajímá tě to – nebo co?“

„Dyť řikám – už sem ticho.“

„Večer sme zašli do hotelový restaurace na večeři.“

„Přeskakuješ.“

„Třikrát před večeří, když tě to tak moc zajímá!“

„To určitě!“

„Tak dvakrát, ale naplno.“

„Jednou s vypětím všech sil.“

„Není to jedno? Stejně sme skončili na večeři, chtěl sem navodit atmosféru a vyjádřit se. Všechno by bylo v pořádku, dobře sme se najedli, objednal sem lahvinku nějaký červený bryndy, prodávali to za cenu značkovýho italskýho vína, naprostá hrůza. Jí chutnalo, to bylo hlavní. Po lahvince sem se odhodlal, jenže mě předběhla hudba.“

Chosé se odmlčel, vzpomínal.

„Hudba? Nechápu.“

„Hudba z baru, začala diskotéka.“

„Aha.“

„Spousta mladejch lidí.“

„Aha.“

„Co aha, co furt ahuješ, eště nic nevíš!“

„Ale tušim.“

„Tušíš leda prd.“

„Že ne? Nestála o tvoje nadržený citový výlevy, chtěla jít na diskotéku.“

„A to sem to měl tak pěkně promyšlený…“ zase se zasnil Chosé.

„Takže ste šli na diskotéku.“

„Přemlouval sem jí, abychom si dali v soukromí eště jednu, když jí tak chutnalo, potom bychom si špitali do ouška, chtěl bych jí říct něco vážnýho, pak bychom se milovali až do rána…“

„To jí nejspíš vyděsilo.“

„Ty seš debil!“

„To je možný, ale ani jedno oko nemám modrý.“

„Máš modrý obě oči.“

„Jen duhovky, tvůj monokl se s tim nedá srovnávat.“

„No právě, ten monokl…“ Chosé dělal dlouhé pauzy, stále se mu nechtělo přiznat.

„Mám to dopovědět za tebe?!

„Už volali z hotelu?“

„Ne, ale je jen jedno logický vysvětlení.“

„Tak schválně.“

„Šli ste na diskotéku.“

Chosé přikývl.

„Tobě se nechtělo, ale ona tě nutila.“

Přikývl.

„Mladá krev.“

Přikývl.

„Mladá krev zředěná alkoholem si žádala svý.“ Krauz nečekal na přikývnutí, už si byl jistý, co se stalo. „Mladá krev si žádala mladou temperamentní krev podobný krevní skupiny.“

„Debilové, seděli u vedlejšího stolu,“ Chosé ochotně přebral štafetu. „Celá banda, bylo jich osum, pět kluků a tři buchty. Takovej blonďatej píčus, přesně jako ty, jenom mladší, na ní furt čuměl, i když sme tancovali, i když sme seděli, furt.“

„A pilo se.“

„Pořád, vlastně čim dál víc.“

„To si umim představit. Nechtěl si vypadat jako držgrešle, koňáčky jen lítaly.“

„Vodka.“

„Na červený.“

„Na červený.“

„Rychlá kombinace.“

„Rychlá.“

„Nebezpečná kombinace, rozvazuje ruce, roztahuje nohy.“

„Šel sem se vychcat.“

„Když ses vrátil, seděla u jejich stolu.“

„Ne, tancovala s nim. S nima, v kole.“

„Nasral ses.“

„Ne, eště ne, dyť o nic nešlo. A vlastně do kola pozvali i mě, ale nechtělo se mi, tak sem si sednul. Takhle sem si to nepředstavoval.“

„Bojkotoval si je.“

„Jo.“

„Nevadilo ti, že s nima tancuje.“

„Ne, dokud nepřišel ploužák.“

„No jasně, ploužák! Na to sem nepomyslel.“

„Ani já. Doufal sem, že se vrátí ke stolu, ale ne, nalepili se na sebe…“

Krauz už nekomentoval, přihořívalo.

„Hudba dohrála, přišla pauza, tak sem si myslel, že z nejhoršího sem venku. Pozvala je k našemu stolu, ani se mě nezeptala. Okamžitě jich bylo všude plno, samej smích, samej křik.“

„Vychlastali, co našli na stole.“

„Eště i přikoupili, ale vyprovokovali i mě, tak sem jednu rundu obětoval.“

„Abys nevypadal jako držgrešle.“

„Hudba znovu začala.“

„Vyskočili jak čamrdy.“

„Chytil sem jí za ruku, stáhnul sem jí k sobě, řek’ sem jí, že zaplatim a už pudeme nahoru. Poslala mě zaplatit, to prej můžu, ale nahoru nepude, protože se baví. Vytočila mě. Šel sem si ven zapálit, abych si vyčistil hlavu.“

„Dal sis dvě, pro jistotu.“

Přikývl.

„Když ses vrátil, už tam nebyla.“

„Stáli v chodbičce u záchodů, cucali se.“

„A vtom to začalo.“

„Dostal přes hubu, ona začala ječet, přiběhla ta jeho banda…“

„Kolik jich bylo?“

„Pět, fakt nekecám.“

„Pořádnej mazec.“

„Dostali mě, ale nedal sem se tak snadno. U soupeře lítaly i zuby. Zasáhnul personál, odtáhli mě do kuchyně. Přišel provozní, řek’ mi, že všechno viděl, že sem si začal a že zavolá policii. Musel sem se legitimovat.“

„A do prdele!“

„Musel sem, jinak by je fakt zavolal. Chvíli sme si to vysvětlovali, nic sme nerozbili, nic sme nepoškodili, vlastně se nic nestalo, na co policii. Ani mně se nic nestalo. Nevěřili mi, chtěli mi zavolat sanitku.“

„Sanitku?“

„Z huby mi teklo jak z vodovodu, dva zuby se mi kejvou, roztrhli mi ret zevnitř, asi mám zlomený jedno žebro, bolí to jak svině.“

„Byl si u doktora?“

„Ne.“

„Chytrý, k čemu. Jestli je fakt zlomený a trčí dovnitř, může ti poranit plíce.“

„Už bych plival krev.“

„Jasně, pane primáři pneumologie, ty to musíš vědět nejlíp.“

„Srát na žebro, šlo mi o ní.“

„Jak se k tomu postavila, co ti řekla? Uvědomila si, co provedla?“

„Nevim.“

„Jak to, že nevíš?“

„Nebyla tam.“

„Nebyla?“

„Nebyla. Když sem se vrátil, diskotéka frčela na plný kule, ale oni už tam nebyli.“

„Oni?“

„Celá parta. Číšník mi pošeptal, že odešli nahoru na pokoj, respektive, na dva pokoje.“

„Tak si šel nadělat bordel tam.“

Chosé neodpověděl, jen se díval před sebe na cestu. Krauz pochopil.

„Nešel si.“

„Čekal sem na ní do osmi do rána, pak sem zaplatil za hotel a odjel sem. Tašku sem jí sbalil a pověsil na kliku podle jejího novýho výběru, pokoj číslo tři sta dvacet tři s výhledem na jezero.“

„Snubní prsten si koupil? Ten s diamantem, jako ve filmu.“

„Neser mě!“

„To je dobře, zlato je dneska drahý. O diamantech ani nemluvě.“

„Poslouchej, ty…“

Krauz se rozesmál, co rozesmál, dostal záchvat smíchu, ještě i zabubnoval do volantu. Asi to byl nakažlivý záchvat, neboť Chosé se přidal. Jeli si prohlédnout visící holku a řehtali se, až plakali.

„Bože, já sem ale idiot,“ povzdechl si posléze Chosé skrz slzy. Dýchal ztěžka, jako po třetím čísle. Druhém.

„Nejsi.“

„Ale sem.“

„Ne, nejsi idiot, znám tě. Neřikej o sobě, že seš idiot, neshazuj se. Určitě nejsi idiot, jen zapomínáš na starý lidový přísloví a pořekadla.“

„Jaký?“

„Například tohle: Vrána k vráně sedá, rovný kurvu si hledá.“

„V originále je to jinak.“

„Ale tahle verze se hodí víc, ty idiote!“

„Kašlu na to, Ríšo, člověk občas musí dostat přes hubu, aby se probral. A co ty, jak si prožil víkend? Bylo něco zajímavýho?“

Krauz jen pokrčil rameny.

4

„Proč stojíme?“ probral se Chosé ze zamyšlení.

„Sme tady.“

„Aha, ty to tu znáš.“

„Na tomhle sídlišti sem vyrůstal,“ zbytečně se přiznal Krauz, neboť parťák to dávno věděl.

„Já vim, já vim, takže mapu vytahovat nemusim. Sme tu. A kde sme?“

„Pampelišková sedum.“

„Samej plevel, žádná pampeliška.“

„Na Panenský bys očekával o každej kandelábr opřenou jednu pannu?“

„Opřený by bejt mohly, ale určitě by už nebyly panny.“

„Tak vidíš, ani tady nečekej pampelišky.“

„Nečekám, čekám oběšenou holku, kvůli ní sme tady.“ Chosé se rozhlédl, vykoukl bočním okénkem, sklonil se nad palubní desku, koukl nahoru, aby dohlédl až na vrchol paneláku. „Můžu si voči vykoukat, ale nic podezřelýho, Ríšo. Ulice jako po vymření, ani jedno policejní auto, ani sanitka, ani operativní auta, nic. Nadiktoval ti to operační dobře? Nesplet’ ses?“

„Pampelišková sedum, ptal sem se dvakrát.“

„To je támhleten vchod před náma,“ konečně se zorientoval Chosé. „Čtyřpatrovej panelák dlouhej jak nudle.“

„Osum, možná i deset vchodů vedle sebe. Po tomhle chodníku sem letěl asi jen tisíckrát, jak pěšky, tak na kole, ale ani jednou mě nenapadlo, abych je spočítal.“

„To je jedno, jestli osum nebo deset, sedmičku sme našli, ale nemáme číslo bytu ani žádný méno.“

„Operační řikal, že zatim má jen adresu, čtyřkaři mu nic bližšího nedali.“

„Tajnůstkáři! Tak co teď? Vystoupíme, nebo…“

Krauz ho zarazil gestem, prstem ukázal bočním okýnkem. Na nízké zídce seděl mladý muž, skoro chlapec. Kouřil, plival, sledoval dva muže v autě. Dokouřil, odcvrnkl nedopalek, ztěžka, až neochotně vstal, došel k autu, prstem naznačil, aby stáhli okýnko.

„Čau, vy ste naši?“

„Naši.“

„Já sem podporučík Stacho, násilná kriminálka, čtvrtej okres.“

„Krauz, oddělení vražd. Jeho si nevšímej, vozim ho jen jako fackovacího panáka. Když to na mě příde, musim si praštit. Koukni na to voko.“

Mladík poslechl, sklonil se níž, koukl na spolujezdce – překvapeně mu poskočilo obočí.

„Vypadni!“ zavelel Krauz.

Chosé bez reptání poslechl. Kolega za čtyřky uctivě odstoupil ode dveří, aby nevrlému šéfovi z oddělení vražd nepřekážel.

„Můžeme to nechat tady, ne?“ Krauz měl na mysli  jejich služební auto zaparkované dvěma koly na chodníku.

„Samozřejmě, kdo by se odvážil…“ kolega z okresu měl na mysli odtahovou službu, ale ani nedomluvil, skutečně si nedokázal představit, kdo by se odvážil odtáhnout služební auto machrům od Dvou lvů.

Krauz zamkl auto, protáhl se. Chosé poslušně přešlapoval na chodníku. Hra na otrokáře a otroka se mu líbila, byl zvědavý, kam až je kolega ochoten zajít.

„Ty si…“

„Podporučík…“

„Myslim křestnim.“

„Tibor.“

„Tibi, děláš tu dlouho?“

„No… dva měsíce.“

„Dost dlouho,“ uznale přikývl Krauz. „Nechtěl bys přejít k nám na vraždy?“

Mladík se zkoumavě zadíval na monokl rozpačitě přešlapující na chodníku.

„Radši ne.“

„Máš recht, není kam spěchat. Nejdřív se otrkej na okrese a potom uvidíš. Tak deme!“ zavelel Krauz, rázně vykročil ke vchodu do paneláku.

Mladík váhal.

„Co je? Nechali tě tu, abys na nás čekal, ne? Máš nás odvést na místo činu, nebo mi něco uniklo?“

„Dete špatně.“

„Operační mi řikal číslo sedum.“

„To sme mu nadiktovali, aby měl co zapsat do hlášení, ale místo činu není v paneláku, ale za ním.“

„Aha…“ pochopil detektiv. „Tak vidíš,“ obořil se na zbitého kolegu, „proto žádný patro ani menovka na dveřích – místo činu je venku za barákem.“

Chosé poslušně přikývl, teď už to taky chápe.

„Mám to ale spolupracovníky…“ brblal Krauz, nechápavě kroutil hlavou. „Tak deme, Tibi,“ mile se usmál na kolegu z okresu, „veď nás.“ Vrátil se od vchodu, čekal, kam se pohne okresní detektiv.

„Tamhle, za roh,“ ukázal Tibor.

Prošli po asfaltovém chodníku k rohu paneláku, z chodníku odbočili na vyšlapanou cestičku v trávě. Tibor odbočil ještě jednou, z vyšlapané cestičky na pokosenou trávu – a byli za panelákem. Naštěstí bylo sucho, oba vraždaři měli polobotky. Přiblížili se ke skupině stromů, už zdálky zahlédli hlouček pokuřujících policajtů.

„Richarde, tohle tady…“ Chosé zastavil, rozhlédl se. „Z druhý strany paneláku je sídliště, sotva sme zahnuli za roh, už sme skoro v lese,“ nechápal.

Zastavil i Krauz, zastavil i Tibor z okresu.

„Tyhle dva paneláky sou dlouhý, tvořej zeď oddělující sídliště od lesa.“ Krauz pochopil, že kolega je mírně dezorientovaný, proto mu – vzhledem k perfektní místní znalosti – ochotně poskytl odborný výklad. „Oba nudlový paneláky sou orientovaný ve směru sever-jih. Teď sme za severním, je nižší, jen čtyřpatrovej, támhleten jižní,“ Krauz ukázal prstem, „je osmipatrovej. Architekt je roztrhnul, změnil výšku a aby se mezi nima dalo procházet, navrhnul támhleten chodník a dětský hřiště.“ Detektiv vysvětloval, ukazoval prstem. „Celý se to menuje Pampelišková ulice, ale odjakživa tu roste všechno možný, na jaře i pampelišky. Paneláky sou stavěný tak, že do ulice maj balkóny, tady, za panelákama, směrem do lesa, sou jen okna, proto ty zdi vypadaj zezadu tak nehostinně, stroze, až pochmurně, ale jinak ti garantuju, že je tu nejhezčí bydlení ve městě. Ticho, klid, samá zeleň…“

„Vidim, dyť sme skoro v lese.“

„Terén za panelákama srovnali, vyseli trávu, takže vznikla tahle dlouhá louka skrznaskrz od začátku jednoho ke konci druhýho. Dlážděnej chodník, pár dřevěnejch laviček, lampy a hned les.“

„Dole pod lesem je Liščí údolí, ne?“

„Správně, Chosé, už seš v obraze.“

„Pamatuju si to, protože si mi řikal, že dolů do Liščáku ste chodili šu…“

„Dobře, dobře,“ skočil mu do řeči kolega, „taky by sis to moh’ pamatovat i podle něčeho jinýho!“

„To víš, hladový svini se jen o kukuřici snívá.“

„Poď, ty svině, už nás zahlídli, čekaj na nás.“

Krauz mávl na kolegy ze skupinky, že už jdou, ať se nepotento. Tibor nechápal, co je to za detektiva z vražd, nejdřív kolegu zmlátí a potom mu ochotně dělá průvodce a chová se k němu jako k nejlepšímu kamarádovi. Nic neřekl, asi to na oddělení vražd takhle chodí. Raději zůstane na okrese.

Došli ke kolegům pod stromem.

„Nemůžu říct, že bych vás rád viděl, ale pozdravit vás můžu. Čau,“ začal Krauz.

Chosé přikývl a mávl i rukou, aby bylo jasné, že souhlasí s parťákem. Následovalo podávání rukou, občas zaznělo i vítejte, čau, rádi vás vidíme.

Ředitele okresní kriminálky znali, i většinu detektivů.

„Tibora už znáte? Představil se?“ zajímal se ředitel.

Přikývli.

„A tohle je podporučík Ivan Lacko, další posila.“

Detektivové z oddělení vražd mu srdečně stiskli ruku.

„Takže tvoje modlitby za doplnění stavu byly vyslyšený,“ usmál se Krauz na ředitele.

„Poslali mi dva mladý, potřeboval bych pět chlapů jako sůl. Anebo dva takový, jako ste vy. Nepřidáte se? Nepřejdete na okres?“

Krauz kývl bradou k parťákovi. Chosé pokýval hlavou ze strany na stranu, že vážně přemýšlí.

„Vidíš ho! Já bych rád, ale on váhá. Máš smůlu, pane řediteli, budeš si muset pomoct, jak umíš,“ uzavřel nabídku Krauz.

„Bylo mi to jasný už na začátku, ale zkusit sem to musel. Tohle je okresní vyšetřovatel,“ šéf ukázal bradou, pokračoval v představování.

Krauz ho neznal, taky mladík. Nepředstavil se, jen kývl hlavou, ani Krauz se nenamáhal, jen kývl zpátky.

„Vy ste z operativy?“ zajímal se vyšetřovatel.

„Sme.“

„A krajskýho vyšetřovatele ste nepřivezli?“

„Krajskýho vyšetřovatele?“ Krauzovi poskočilo obočí. „Rovnou krajskýho vyšetřovatele? Tak rychle? Vy ste se rozhodli, že je to náš případ?“ Na konci otázky Krauz nebezpečně zvýšil hlas.

„Klid, hlavně klid, pánové, zatim se nic neděje. Přijeli ste, kouknete se, sami to zhodnotíte,“ chlácholil je ředitel.

„Nazdar, Richarde,“ zaznělo za Krauzovými zády. Otočil se na patě.

Okresního technika nikdo představovat nemusel, znali se z mnoha případů.

„I ty, Brute?“ usmál se Krauz, natáhl ruku.

„Táta mi dal hezčí méno, ale pro dnešek, když ti to udělá radost…“ technik s úsměvem přijal podávanou ruku, s Chosém se i poplácali po rameni.

„Tak to bychom měli, když už sme všichni…“ Krauz se snažil zahájit vyšetřování, ale ředitel kriminálky ho předběhl – zaujal ho Chosého zevnějšek.

„Ukaž,“ chytil Chosého za bradu, jakkoli se snažil zaklonit hlavu, ředitelovým prstům neušel. „Paráda!“ Ředitel pootočil Chosého hlavu sem a tam, kochal se. „Poslouchej, Ríšo, navzdory svýmu věku máš pořád eště dobrou ránu. Co si mu řek, Chosé, že si ho tak nasral?“

„Že mu roste vana. Kluci, neřikejte mu, že stárne a pupkatí, nemá to rád.“

Chechtali se všichni, i mladí si troufli. Krauz sklonil hlavu, zkontroloval zevnějšek, uvědomil si, že udělal chybu. Bylo teplé zářijové ráno, sako nechal v kanceláři, vyběhl jen tak v džínách a bílém bavlněném tričku a bílá je nekompromisně krutá k figuře. I přiléhavé bavlněné tričko. Zatáhl břicho, málem se udusil – vyvolal jen další salvu smíchu.

„Děte do prdele!“ uzavřel debatu o věku a postavě. „A ty, jestli nechceš mít vybarvený i to druhý, přestaň rejpat!“ Krauz se ohnal proti zdravé polovině parťákovy tváře, ten se pohotově kryl za předloktí. Zase důvod k smíchu.

„Dobře, dobře, to by stačilo,“ zasáhl ředitel, „sem rád, že vás humor neopouští, chlapci. Richarde, ty to tu znáš…“

„Na konci támhletoho osmipatrovýho paneláku sem strávil dětství. Jasně, že sme si chodili hrát i sem. Tamhle do toho lesíka sme se chodili líbat…“

„S Chosém?“ rýpl si jeden ze starších okresáků.

„Se spolužačkama, ty chytrej!“

„Takže seš prostorově zorientovanej,“ pokračoval ředitel.

„Sem.“

„Takže ti můžu stručně popsat situaci. Dneska ráno sem zašla paní Struhárová…“

„To je…?“

„Oznamovatelka, jen oznamovatelka, nic víc. Venčila psa, jako každý ráno. Nějaký lovecký plemeno, barvář, vynikající čich. Jozefe, ty sis to napsal…“

Ředitelův podřízený sáhl do náprsní kapsy pro zápisník, ale Krauz ho zastavil.

„Plemeno je pro případ důležitý?“

„Není.“

„Tak se vůbec nenamáhej, Jožko, je jedno, jaký to bylo plemeno, hlavně že máme vysvětlený, co tu dělala paní Struhárová.“

„Správně,“ pokračoval ředitel. „Venčila psa, zdálo se jí, že se zbláznil. Štěkal, vyskakoval na strom, zuřil. Křičela na něj, volala ho, ale měl jí na háku, tak si pro něj došla až sem pod strom, chytila ho, uvázala, pro jistotu se koukla nahoru. Čekala veverku, případně zatoulanou kočku, ale…“ ředitel se odmlčel, zahleděl se na Krauze, zda pochopil.

Pochopil, koukl nahoru do koruny.

„A co…?“

Neviděl nic, co by paní Struhárovou mohlo iritovat, jen husté listí.

„Couvni,“ ředitel ho chytil za rameno, kousek ho posunul.

„To mě poser! To nemyslíte vážně!“

Mysleli.

5

Sotva Krauz s parťákem vytáhli paty z kanceláře, někdo zaklepal. Burger odložil noviny, Hanzel přestal čistit pistoli – to nebude šéf, ten neklepe.

„Dále,“ zahulákal Burger.

„Nazdar, chlapci,“ vešel kolega z okresu.

„Á… vítej, Ferko!“

Vraždaři vstali, podali si ruce.

„Poď dál. Sedni si. Co si nám přines?“

Sedl si za stůl na Krauzovo místo.

„Nic, dyť máte všechno, aspoň se to řiká na okrese.“

Burger kývl hlavou k ledničce.

„Tak mu z toho všeho něco nalejeme, Oto. Musíme uctít hosta, aby nám nevynes’ spaní.“

„Spaní… To je život! Až si odkroutim svoje na okrese, chtěl bych si na starý kolena přijít odfrknout na oddělení vražd.“

„Klidně přiď, eště máme jeden spacák volnej. Z tý ne, Oto, to je Váňův ocet, z tý vedle!“

„Ne, nech to bejt,“ protestoval kolega z okresu, „dneska mám dlouhej den, odpoledne mám besedu ve škole, nemůže ze mě táhnout. Ale děkuju, dobří lidé. Přišel sem kvůli něčemu jinýmu. Byl sem na odposleších, máme rozjetýho něco zajímavýho, ale kvůli tomu sem nepřišel. Hledám Ríšu. Není tu?“ bezradně se rozhlédl po prázdném stole, dobře věděl, komu patří.

„Je v práci, ale je venku.“

„Škoda… Ehm… Chtěl sem s nim…“ kolega z okresu váhal.

„Šel i s Chosém prověřit na čtyřku nějakou oběšenou holku, klukům z okresu se něco nepozdává. Máš smůlu, minuli ste se o pár minut.“

„Takže se jen tak nevrátí.“

„My doufáme, že se vrátí brzo, jinak by to pro nás vypadalo nebezpečně pracovně.“

„Chápu.“

„Nevim, o co ti de, Feri, ale kdybychom ti mohli pomoct my dva…“ Burger ze slušnosti nabídl pomoc, samozřejmě doufal, že kolega z okresu pochopí, že jen ze slušnosti.

„Možná by to zajímalo i vás,“ nepochopil.

„Tak ven s tim,“ zesmutněl Burger.

„De o ten starej případ Lucie Medzihradský. Nevim, jestli ste v obraze, původně na tom dělal Ríša a Chosé.“

„Medzihradská!“ zaúpěl Burger.

„Kurva jedna hnusná!“ přitakal Hanzel.

„Nebyla to prostitutka.“

„Dejme tomu,“ neochotně připustil Hanzel.

„Stejně…“ detektiv rozhodil rukama, co s tím oni dva mají společného.

„No, tušil sem to,“ přiznal zklamaný Fero z okresu.

„Ne, ne,“ přerušil ho Burger, „špatně si nás pochopil. Nedáváme od toho ruce pryč, i když už nám případ nepatří, ale uznej sám, nadřeli sme se na tom jak otroci, a nakonec nám případ vzali. Nediv se, že při vyslovení jejího ména skřípeme zubama.“

„Chápu, uznávam, vim, jak to bylo. Takže ste v obraze, víte, o co de.“

„Samozřejmě, oficiálně to měli přidělený oni dva, ale dělala na tom celá kancelář, jako ostatně dycky.“

„Myslel sem si, že to u vás tak funguje. Ten případ mám teď ve skříni já, ale doufám, že je vám jasný, že to není moje vina.“

Přikývli, okresní detektiv byl malá ryba na to, aby rozhodoval o tom, kde spis skončí.

„Dostal sem ho od šéfa, a hotovo, nikdo se mě neptal. Pamatujete si, jak to bylo…“

„Je to už pár let,“ nadhodil Hanzel.

„Přesně tři, teď v září přesně tři,“ souhlasil Fero.

„Máš pravdu, bylo září, taky takovej slunečnej začátek podzimu jako teď,“ souhlasil Hanzel.

Burger neřekl nic, zapálil si cigaretu, i když mu poslední ještě hořela v popelníku. Přivřel oči, vzpomínal…

6

Váňa obědval. Obědval už od svačiny. Přesně ve dvanáct Krauz dopsal hlášení, protáhl se, napravil si krční páteř, až to zapraštělo, rozhlédl se, co by snědl.

„Normálně mi při tom psaní vyhládlo,“ oznámil celé kanceláři, ale patřilo to jenom jednomu.

Všichni slyšeli, jen ten jeden se tvářil, že nikoli – v klidu přežvykoval.

„Dobře, dobře, můžu tu klidně chcípnout hlady, mně je to jedno. Anebo ne, tu radost vám neudělám, bando jedna lakomá, radši si skočim do bufetu…“ hladový detektiv byl odhodlaný řešit situaci s prázdným žaludkem ve služebním bufetu, jenže zazvonil telefon.

Nikdo se ani nehnul, výjezd měl Krauz. Ve dnech, kdy měl výjezd někdo z kanceláře, nikdo jiný telefony nezvedal, nebyl důvod. Kdyby někdo něco chtěl, tak jen od toho nebožáka, ostatním byl život za okny ukradený.

Krauz se natáhl, zvedl sluchátko.

„Krauz, slyšim.“

„Operační. Ty máš výjezd?“

Už při prvním slově obrátil Krauz oči v sloup. Všichni ho s napětím sledovali.

„Mám.“

„Máte vraždu.“

„Řikal kdo?“

„Všichni, co jí viděli.“

„Koho?“

„Ptali se jí na méno, neodpovídala.“

„Třeba jen spala, musej s ní zatřást.“

„Kdyby to udělali, zabil bys je.“

„Taky pravda… Ehm, dozvim se i něco víc, nebo si mám sehnat stopařskýho psa a čmuchat po městě?“

„Nemusíš, Ríšo, dám ti adresu.“

„Poslouchám,“ Krauz si přitáhl zápisník, připravil si tužku.

„Máš zápisník?“

„Mám.“

„I tužku?“

„Mám.“

„Ořezanou?“

„Ořezanou.“

„Tak jí můžeš klidně odložit, adresu nemám.“

„Jak to, že nemáš? Víte, že je mrtvá, dokonce už víte, že je zavražděná, ale kdo to je a kde leží, nevíte? Jestli je to na předměstí Trnavy, tak to není náš rajón.“

„Neraduj se, tak daleko to zase není. Znáš Slovnaftářskou?“

„Ne, to ne!“ Už při vyslovení ulice tušil pohromu.

„A křižovatku s Kazaňskou? Tak pojedeš od křižovatky na výpadovku směrem na Šamorín. Budeš sledovat pravou stranu, asi čtyři sta metrů od křižovatky uvidíš zaparkovaný okresní auta. Takže ano, pochopil si správně, Ríšo, adresa je: V poli!“

„Ne, to ne!“ zoufale zopakoval detektiv. „To už je třetí!“

„Správně, to už je třetí za dva roky. Shodou okolností sem měl službu i u tý druhý. Měli byste s tim něco dělat, mordparto, než si toho někdo na ministerstvu všimne a ubere vám kyslík.“

„Děkujeme za radu, až doteď sme nevěděli, co s tim, ale konečně nás někdo nastartoval. Máš eště nějaký podnětný nápady?“

„Už jen jeden – sedni do auta a mazej, slítaj se tam davy, je to na očích.“

„V poli? Pole je na očích?“

„Je to v poli, ale kousek od hlavní, taková nenápadná odbočka z hlavní na polní. Pouliční pracovnice to využívaj jako předsunutý pracoviště, zatáhnou tam zákazníka s autem a de se na věc.“

„Už asi vim, kde sme, byl sem tam.“

„Tim bych se moc nechlubil.“

„Služebně!“

„Eště horší.“

„Poslouchej…“

„Já musim během služby sedět na prdeli a obsluhovat telefony, vy detektivové si můžete během služby dělat, co chcete, i…“

„Sklapni! Když sme vyšetřovali tu druhou, byl sem si to tam prohlídnout, našli jí nedaleko.“

„To vysvětluj manželce, mně se zpovídat nemusíš.“

„Máš pravdu, jako bych hrách na stěnu házel.“

„Můžu ti eště nějak pomoct?“

„Eště nějak? Ty už si mi pomoh’?“

„Podal sem ti rychlou, přesnou a ucelenou zprávu, co bys eště chtěl?“

„Dovolenou.“

„Nejsem zlatá rybka, sem operační důstojník krajského operačního střediska, k vašim službám, pane. Další přání?“

„Sanitka už tam byla?“

„Právě tam je.“

„Soudní lékař o tom ví?“

„Ne, myslel sem si, že se na to nejdřív koukneš a rozhodneš na místě.“

„Jako by se stalo, přivřu oči a umim si představit, co uvidim. Už sem rozhod’, klidně volej na soudní, potřebuju soudního, nejlíp Lengyela.“

„V pořádku. Dál?“

„To je asi všechno, pohřební službu zajistíme podle výsledků ohledání, výjezdovou skupinu si dám dohromady sám, technika si vyzvednu…“

„Není třeba. Nivu už maj opravenou, můžou se přesouvat po vlastní ose.“

„Dobrá zpráva. Už o tom vědí?“

„Ne, nejdřív sem volal tobě. Mám jim zavolat?“

„Ani nemusíš, já jim zavolám a dohodneme se.“

„Takže…?“

„Takže ti děkuju za podělaný odpoledne.“

„Rádo se stalo, příště zas.“

„No právě, od vás to není planá výhrůžka, ale krutá realita. Kdyby něco, zavolám z místa, zatim ahoj.“

„Ahoj, a Ríšo…“ kolegův hlas zvážněl.

„No, co je?“

„Držim palce, hodně štěstí, chyťte ho už, ať je klid.“

„Konečně milý slovo, až mi oko zvlhlo…“

„Až tak sem tě dojal?“

„Ne, Chosé právě otevřel šampaňský, trefil mě špuntem do oka.“

Operační důstojník zavěsil, už mu zvonil další telefon.

7

Krauz nejel sám, detektivové nejezdí sami. Chosé si zhluboka povzdechl, ztěžka opustil pohodlné křeslo v koutě kanceláře. Nemusel, ale Krauz by to pro něj taky udělal, vlastně to dělal vždy, když měl parťák výjezd a měl případ.

„Zpomal, Ríšo, tamhle vidim první služební auto.“

Krauz zpomalil, musel, jinak by vrazil do auta před sebou. Ruch na hlavní ulici a v poli kousek od ulice upoutal pozornost řidičů, automaticky zpomalili a sledovali, aby jim za tu chvíli, co pojedou kolem, nic neuniklo. Plynulost dopravy vázla, jeden uniformovaný policajt se ji snažil oživit, mával rukama jako větrný mlýn, rozčiloval se, pokřikoval, ale nebylo mu to nic platné, řidiči ho s přehledem ignorovali, každý chtěl zahlédnout alespoň něco.

Rychlostí unaveného chodce se přiblížili k prvnímu služebnímu autu.

„Dvě označený s majákem, jasně, jedno musí blikat…“ bručel Krauz.

„Musí, Ríšo, překážej provozu, v takovym případě první ve směru jízdy musí blikat,“ upozornil Chosé.

„Já vim, musí,“ připustil Krauz, „ale akorát to zbytečně přitahuje pozornost. Vidim tři operativní auta, takže okres už je tu celej. Sanitka a jedno civilní, který není služební. Kamaráde, vozovej park jak před autobazarem a potom se tě vyšetřovatel zeptá, proč sme nezajistili trasologii.“

„Nezeptá, až to uvidí na vlastní oči, sám pochopí.“¨

„Jen aby…“

Konečně se doplazili k odbočce z hlavní na polní. Krauz dal znamení o změně směru jízdy doprava. Musel zastavit a zablokovat už tak zpomalený provoz, neboť do cesty se mu postavila zeleno-bílá policejní páska. Další policajt v uniformě vystartoval od stojících aut.

„No co je!? Pokračujte, pokračujte!“ mával rukama.

Chosé spustil okénko.

„Neznáš služební auta kriminálky?“ ukázal mu odznak.

„Kdo se v tom má vyznat, na každym okrese máte jiný.“

„Oddělení vražd, nejsme z okresu.“

„Ahá…“ Zkoprněl.

Detektivové čekali, všichni řidiči za nimi čekali, ale nikdo netroubil – mohli si oči vykoukat.

„Tu pásku…“ nadhodil Chosé.

„Ahá…“ pochopil kolega v uniformě.

Nadzvedl pásku, Krauz se rozjel, ale okamžitě zabrzdil. Auto za ním automaticky odbočovalo.

„Ten není náš,“ upozornil Chosé skrz okénko.

Policajt v uniformě ukázal prstem na druhé auto a tím samým prstem mu ukázal směr rovně po hlavní silnici. Spolujezdec stáhl okénko.

„A nemůžeme se mrknout? Aspoň na chvíli.“

„Ne, tohle je místo činu! Pokračujte!“

„Jakýho činu? Co se stalo?“

„Nerozumíte? Pokračujte, blokujete provoz!“

„Škoda…“

Řidič neochotně srovnal přední kola, ještě neochotněji se hlemýždím tempem rozjel. Krauz proklouzl pod policejní páskou, policajt v uniformě ji okamžitě spustil, aby se nenašel další chytrák.

Hlavní cesta byla na vyvýšeném náspu, takže museli sjet z krátkého prudkého kopce, až pak se ocitli na kraji kukuřičného pole. Polní cesta před nimi oddělovala kukuřici vpravo od zahrádkářské kolonie vlevo. Zahrádkáři se pro jistotu od polní cesty izolovali plotem z obyčejného pletiva.

„Jedeš až k nim?“ váhal Chosé.

„Nechceme vypadat jako dva idioti, co se musej dovézt autem až k mrtvole, ne?“

„Přesně tak, Ríšo. Věčně prudíme okresáky kvůli zničenejm stopám a sami si rozjezdíme jedinou přístupovou cestu na místo činu.“

„Z hlediska zajišťování stop po pneumatikách bude každý opatření neúčelný, ale máš pravdu, radši to nechám tady a těch pár metrů dojdeme.“

Krauz se přimáčkl autem k plotu tak těsně, že sotva vylezl, ale vylezl. Pár metrů ke skupince kolegů ušli pěšky. Krauz je se zájmem pozoroval, odhadoval, že alespoň polovina jich tu jen zbytečně překáží.

Všichni se rozestoupili, udělali špalír k tomu nejhlavnějšímu na místě činu – k řediteli okresu.

„Čau,“ vyštěkl Krauz bez respektu – s ředitelem byli na vojně v jedné rotě, i v policejní škole byli v jedné třídě.

Ředitel natáhl ruku.

„Vítej, Ríšo.“

„Chosého znáš.“

„No dovol!“

I druhému detektivovi podal ruku. „Kdo má výjezd?“

„Já…“ přiznal Krauz. Po řediteli podal ruku postupně všem, některé ani neznal, ale když tu byli s ředitelem okresu, musel je strpět. „Z kraje sem tu první?“

„První, ale už volal operační, že vyšetřovatel a technici sou na cestě.“

„Tak rychle? Ani nečekaj na naše rozhodnutí?“

„Richarde, tohle je jasnej případ. Třetí v našem rajónu, rukopis je úplně stejnej. Je to vražda, neuděláš nic.“

„Nebudeš mi věřit, ale nejradši bych fakt nic nedělal.“

„Bohužel, v tomhle případě ti vyhovět nemůžeme. Poď se podívat.“

Ředitel následovaný okresními detektivy rázně vykročil, Krauz zůstal na místě, zadíval se pod nohy. Skupinka zastavila, pochopili Krauzovy obavy.

„Richarde, je sucho, země je uježděná, trasologii nezajistíme ani náhodou. Proto sem dovolil našim, aby přijeli autama tak blízko. Musíš si uvědomit, že kus polní cesty od hlavní až na konec používaj všichni zahrádkáři a odbočku přímo do pole zase všechny prostitutky s motorizovanejma zákazníkama. Znáš to tu, víš, kde sme.“

Krauz přikývl, věděl, kde jsou.

„Cesta je jasná, ale to pole je nějaký divný,“ stále váhal. „Od hlavní cesty je vysetá kukuřice, ale tady…“ širokým gestem zahrnul část pole, kde právě stáli.

„Tuhle část nechali zemědělci tenhle rok ležet úhorem, takže zarostla plevelem,“ pohotově odpověděl ředitel. „Víš, co je to ležet úhorem? To znamená, že zem rok odpočívá, regeneruje.“

„Odkud to máš?“

„Zastavil se tu jeden ze zahrádkářů, kromě podnětných návrhů, abychom s těma prostitutkama už konečně něco udělali, měl i přesný informace o poli.“

„Nechali zarůst plevelem? Ale jakym? Dyť mi sahá po ramena!“

„Tahle zem je pravidelně hnojená, Ríšo, zemědělci se staraj, nediv se, že plevel roste jako bambus.“

„Na všechno máš odpověď.“

„Já ne, zahrádkáři.“

„Na méno pachatele ses jich neptal?“

„Ne, zapomněl sem, anebo jinak – to sem nechal na vás. Za co berete plat, odborníci na všechno?“

„Děkujeme, že si nám nechal prostor. Tak deme,“ rozhodl detektiv.

Z polní cesty pro zahrádkáře odbočily vyježděné koleje v pravém úhlu do plevele, ale jen kousek, nějakých dvacet, třicet kroků. Zašívárna pro jedno, možná dvě osobní auta, víc nebylo třeba, jen aby auto nebylo vidět z hlavní ani z polní cesty.

„Potěš pánbůh!“ zaúpěl Krauz, sotva vykročil. „Kluci v laborkách nám poděkujou – samý šprcky, samý ubrousky.“

Země jimi byla posetá.

„Určitě to nebudete zajišťovat všechno, sou toho tuny,“ radil ředitel, ale konečné rozhodnutí s radostí přenechal mordpartě.

Krauz postupoval krok za krokem, stále sledoval zem, občas koukl před sebe, kontroloval okraje plevele, natáhl krk, aby zkontroloval polohu vůči hlavní cestě.

„Zkoušíš, jestli někdo nemoh’ něco vidět z hlavní cesty?“ odhalil ho kolega z okresu.

„Občas i motyka spustí.“

„To jo, ale každá mince má dvě strany.“

„To znamená…?“

„Že když něco podobnýho řešíme na okrese a obrátíme se o pomoc na širokou veřejnost, tak se nám přihlásí stovka očitejch svědků, který sice nic nevědí k případu, zato nám můžou poradit, jak máme dělat tohle a eště i tamto…“

„Jasně, ten, co fakt něco věděl, mlčí, aby se do něčeho nenamočil, a ty ostatní jen mlžej.“

„Přesně tak, Ríšo. Kašli na náhodnýho svědka, s touhle komunitou holek nechce mít nikdo nic společnýho.“

„Kromě toho jednoho, co jí potřeboval použít a potom zlikvidovat.“

Došli až k mrtvole, obestoupili ji v půlkruhu.

„Mladá, asi dvacítka,“ mumlal si Krauz více méně sám pro sebe. Všechno, co viděl, se snažil vštípit si do paměti. „Černý boty po kolena, bílý kalhoty, asi džíny, černej pásek, červená blůza, černá kožená nebo koženková bunda, černý dlouhý vlasy. Leží na břichu, nohy roztažený, ruce skrčený u hlavy. Pravá ruka sevřená v pěst, něco v ní svírá, nějakej papír, možná ubrousek, možná kapesník, uvidíme. Leží na pravý tváři, obličej není vidět, překrývaj ho vlasy. Na temeni prosakuje krev, světlá, sražená, eště nehnědne, je čerstvá, sotva osum hodin. Kabelku nevidim. Nevidim kabelku,“ zopakoval nahlas. „Brali ste něco z místa nálezu?“

„Richarde!“ nevěřil ředitel.

„Já jen pro jistotu. Kdo je oznamovatel?“

„Darina Mihóková, šla se vychcat a našla jí.“

„To určitě!“

„Už sedí u nás na okrese, můžete si jí převézt a pustit se do ní. Podle mě přizná jen to, že měla kunčafta a našli jí spolu. Kunčaft pustil do gatí a zdrhnul, ona zavolala policii. Na pachatelku nevypadá.“

Krauz přikývl, bude to tak.

„Zalezla do porostu,“ prohodil jen tak Chosé.

Všechny oči se upřely na něj.

„Zatim ste s ní nehejbali?“

Zbytečná otázka, ale ředitel stejně odpověděl.

„Ne, Chosé.“

„Tak tam potom zalezla sama.“

„Cože!?“ ředitel vykulil oči na Krauze.

Krauz se jen usmál, pokrčil rameny – to bylo Chosého sólo.

„Předpokládejme, že šukali v autě,“ pokračoval Chosé. „Mohlo stát tady,“ detektiv rozpaženýma rukama naznačil předpokládanou polohu auta, „světlama nasměrovaný do pole, ale zacouval, takhle směrem na zahrádkářskou kolonii. Polohu nezjistíme, zem je suchá, udupaná, žádný stopy po pneumatikách. Nevadí, poloha auta asi není důležitá. Buchta z auta vyběhla, anebo jí vyhodil, to taky nezjistíme, protože na zemi nejsou žádný stopy zápasu ani vlečení. Co je ale zarážející – ani v porostu nejsou stopy vlečení. Všimli ste si rozdílu v kvalitě hlíny? Ne? Koukněte se líp – země je ve vyježděný uličce vyschlá od pálícího slunce, uježděná stovkama pneumatik, zem v porostu je před sluncem chráněná, je vlhčí, kypřejší, ale stejně nejsou vidět stopy po vlečení. Ani porost kolem není pošlapanej. Kdyby jí pachatel chytil v podpaží a dovlek’ na místo, kde teď leží, musel by zanechat stopy v hlíně a podupat trávu, ale to se nestalo.“

Ředitel okresu si promnul strniště, zamračil se na nejbližšího okresního kriminalistu. Ten jen bezmocně našpulil rty.

„No, vidim, že případ je v dobrých rukou,“ konstatoval ředitel. „Za chvíli mám poradu, takže vás nechám. Zůstává tu náš vyšetřovatel a nechám ti tu i naše operativce, Ríšo, pomůžeme, jak budeme moct, ale případ je váš, o tom nebudeme debatovat.“

Ředitel se rozloučil podáním ruky, Chosého navíc poplácal po rameni a chvatně opustil pracující třídu. Okresním kriminalistům se ulevilo.

„Ty chytráku,“ zasyčel Krauz ke kolegovi, „jestli jí pachatel vlek’ do porostu a nechal na zemi stopy, tak na nich právě leží.“

„Ale na to si přišel ty, on ne.“

„Richarde, máš pro náš konkrétní úkoly?“ vedoucí okresních kriminalistů ožil, už se mu lépe dýchalo.

„My musíme počkat na Lengyela, vy byste zatim mohli zmapovat majitele nejbližších zahrádek, potřebujeme ména, adresy, telefonní čísla. Stačí jich najít pár, určitě se navzájem znaj a nabonzujou i ostatní. A je potřeba začít s výslechem oznamovatelky, podrobnej výslech, nejen informativní pokec u kafe. Moh’ bys na to vyčlenit šikovnou dvojci. Zbytek, až příde Lengyel.“

„Ty pořád doufáš, že vás zachrání?“

„Ne, je to vražda, o tom nebudeme polemizovat, ale nemůžu zavolat naše, dokud Lengyel nerozhodne a dokud případ oficiálně nepřebere krajskej vyšetřovatel, takže čekáme na doktora. Vy byste nám zatim mohli pomoct aspoň takhle.“

Šéf okresních kriminalistů přikývl, svolal krátkou improvizovanou poradu v terénu, kolegové ho obestoupili v kruhu, šéf rozděloval úkoly. Detektivové z oddělení vražd čekali na Lengyela. Po druhé cigaretě se dočkali. Doktor neměl dobrou náladu.

„Píšu složitou expertízní zprávu, zejtra musí bejt hotová a furt mě někdo nasírá! Například vy dva! Kurva, Ríšo, to nevidíte sami, že je mrtvá?“

„Fakt? No vidíš, jak odborně si zasáhnul do vyšetřování, sotva si přišel. Bez tebe to prostě nejde, doktůrku.“

„Děte do…“

Doktor Lengyel zuřil, ale pomoct si nemohl. Čím déle se s nimi bude dohadovat, tím víc drahocenného času ztratí.

„Rukavice!“

Jako vždy přijel soudní lékař jako na výlet, ani rukavice si nepřivezl. K čemu, vždyť kriminalistický technik má všechno, proč by plýtval materiálem ministerstva zdravotnictví? Technik pohotově podal rukavice. K mrtvole se sklonili jen tři, ostatní zůstali v uctivé vzdálenosti.

„Můžu pošlapat trávu tady stranou?“

Doktor už pracoval, už myslel kriminalisticky.

„Můžeš, už sme to prohlídli.“

„A u hlavy?“

„Tam taky.“

Stačilo, víc se nevyptával, udupal porost, aby si udělal prostor. Nejprve se věnoval hlavě, mírně ji nadzvedl, pozorně si prohlédl krk, hlavu opatrně vrátil na místo, zkoumání přenesl níž, prohlédl si ruce, vyhrnul jí košili, jak to jen šlo.

„Nechci s ní zbytečně hejbat,“ zakončil zkoumání. „Co sem potřeboval, to sem viděl. Kluci, má proraženou lebku na zátylku, úder tupým předmětem. Je rdoušená, na krku sou stopy po prstech. Sebevražda vyloučená, je tu jednoznačně zásah cizí osoby. Bezprostřední příčinu smrti zjistíme až při pitvě. Já vim, já vim…“ doktor skočil Krauzovi do řeči, postřehl, že se zhluboka nadechl. „Čas smrti můžu nejlíp odhadnout podle vyteklý krve. Je teplo, rigor mortis už ustupuje, posmrtný skvrny už naskákaly. Teď máme…“ doktor koukl na hodinky na zápěstí, „jednu hodinu. Krev je sražená, mírně oschlá, světlá, takže k úmrtí došlo asi před osmi hodinama.“

„Jenom?“ žasl Chosé. „Někdy mezi čtvrtou a pátou hodinou k ránu?“

„Přesně tak! Možná to o nějakou hodinu posuneme po pitvě, ale orientačně asi tak. Čas mě ani tak moc netrápí, ten doladíme, ale…“ doktor ztišil hlas.

Detektivové zpozorněli.

„Nenapínej nás!“

„Všimli ste si loktů? Košile na loktech je špinavá od hlíny s kruhovym ohraničením zelený barvy. To je od trávy. Kruhový fleky, směrem k zápěstí nahrnutá špína, směrem k podpaží sesunutá. To samý na kolenou.“

„Plazila se,“ usoudil Chosé.

„Správně. V pravý ruce svírá kapesník, je celej od krve.“

„Plazila se a utírala si krev.“

„Správně. Před někym zoufala utíkala. Když už nemohla, plazila se, chtěla se schovat v porostu. Naschvál sem jí trochu nadzvednul, nejsou pod ní žádný stopy vlečení. Nikdo jí do porostu netáhnul, zalezla tam sama.“

„To znamená, že místo nálezu nemusí bejt totožný s místem činu.“

„Správně, Chosé, přesně to sem vám chtěl naznačit. K útoku mohlo dojít i jinde a tady jen umřela. Ehm… Proč ste tu jen vy dva?“

„Mám výjezd,“ smutně přiznal Krauz.

„Aha, takže na pitvě se nepotkáme.“

„Pošlu…“

„Burgera s Hanzelem,“ okamžitě napovídal doktor, „s nikym jinym se mi nechce dohadovat, mám i jinou práci!“

„Domluveno.“

„Kluci, nechci do vás rejpat, ale…“ doktor zaváhal.

„No, jen do toho!“

„Už byste s tim měli pohnout, jestli se nepletu, tak tahle už je třetí v tomhle rajónu.“

„Děkujeme za odbornej názor, ale do tří eště počítat umíme.“

„Tak počítejte s tim, že vám držim palce. Nic ve zlým.“

Rozešli se jako vždy podáním rukou. Doktor se šel připravit na akutní pitvu, oni si připravili terén k podrobnému ohledání místa činu.

8

„Hnusná práce,“ Fero z okresu svraštil tvář.

„Je to otázka zvyku,“ nesouhlasil Hanzel. „Lucie byla překrásná holka…“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2

3

4

5

6

7

8