Date: 2024-04-18T22:00:00+00:00
Description: Michael Connelly – Ulička zmrtvýchvstání
Publisher: Nakladatelství Slovart
Rights: Copyrighted

Michael Connelly

ULIČKA ZMRTVÝCHVSTÁNÍ

Elektronická kniha

Copyright © Hieronymus, Inc. 2023

Translation © Jiří Kobělka 2023

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., Praha 2024

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v Praze roku 2024

Z anglického originálu Resurrection Walk přeložil Jiří Kobělka

Editor Jan Pavel

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Cena uvedená na obálce je nezávazným
doporučením pro koncové prodejce.

ISBN 978-80-276-0904-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1
www.slovart.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Tato kniha je věnována památce Sama Wellse.

Rodina se sešla na parkovišti pro návštěvníky. Matka Jorgeho Ochoy, bratr a já. Paní Ochoová ve světle žlutých šatech s bílými manžetami a límcem vypadala, jako by šla do kostela, mezi prsty měla vpletený růženec. Zato Oscar Ochoa byl v plné výstroji hispánského gangu: pytlovité džíny spuštěné nízko na bocích a s nohavicemi vyhrnutými nad černé martensky, tlustý řetěz na opasku, bílé triko a černé sluneční brýle. Krk měl celý potetovaný, včetně výrazného dvojitého „O“, které bylo znakem gangu Vineland Boyz.

No a já jsem měl na sobě italský oblek s vestičkou, abych před kamerami působil správným dojmem služebníka práva.

Slunce na obloze klesalo a skrze šestimetrovou linii vnějšího vězeňského plotu prosakovalo téměř v nulovém úhlu, takže kolem nás vznikl zvláštní šerosvit jako na Caravaggiově obraze. Zvedl jsem hlavu ke strážní věži a zdálo se mi, že za kouřovým sklem vidím siluety mužů s dlouhými puškami.

Byl to vzácný okamžik. Státní věznice Corcoran nepatřila k místům, odkud by lidé odcházeli po svých. Objekt byl určený pro odsouzence, kteří dostali doživotní trest bez možnosti podmínečného propuštění. Zdejší pobyt měl jasně definovaný začátek, ale nejistý konec. Charlie Manson tady umřel na sešlost věkem, ovšem mnoho vězňů se vůbec stáří nedožilo. Vraždy byly ve zdejších celách na denním pořádku. Jorge Ochoa žil jen dvoje ocelové dveře od cely, v níž před pár lety jednomu vězni uřízli hlavu a tělo rozčtvrtili. A Jorgeho současný spolubydlící, který se otevřeně hlásil k satanismu, tehdy navlékl uřezané prsty a uši na nit a vyrobil si z nich náhrdelník. Tohle byla státní věznice Corcoran.

Jorgemu Ochoovi se tady nicméně podařilo nějakým způsobem přežít a odkroutit si čtrnáct let z trestu za vraždu, kterou nespáchal. A dnes nadešel jeho velký den. Doživotní trest mu zrušili, když soud shledal, že Jorge je opravdu nevinný. A on tak teď vstával z hrobu a vracel se do světa živých. My jsme sem přijeli z Los Angeles v mém lincolnu a se dvěma přenosovými vozy v závěsu, abychom ho u brány mohli uvítat.

Přesně v pět hodin odpoledne se vězeňským objektem rozlehla série zatroubení, která upoutala naši pozornost. Kameramani dvou losangeleských zpravodajských televizí si zvedli kamery na ramena, reportéři si nachystali mikrofony a upravili vlasy.

Dole pod strážní věží se otevřely dveře a vyšel z nich uniformovaný dozorce. Za ním se objevil Jorge Ochoa.

„Dios mío!“ vykřikla paní Ochoová, když uviděla svého syna. „Dios mío.“

Nevěřila, že se této chvíle někdy dočká. Nikdo tomu nevěřil. Dokud jsem se případu nechopil já.

Dozorce odemkl branku v plotu a nechal Jorgeho vyjít ven. Všiml jsem si, že oblečení, které jsem mu na propuštění koupil, mu dokonale padne. Černé sportovní sako, béžové kalhoty a bílé tenisky. Nechtěl jsem, aby před kamerami vypadal jako jeho mladší bratr. Připravoval jsem totiž žalobu za nezákonné odsouzení, a tak nebylo od věci zapůsobit na potenciální porotce v okrese Los Angeles správným dojmem.

Jorge zamířil rovnou k nám a na poslední chvíli se dal do běhu. Dorazil k matce, sklonil se k ní, pevně ji uchopil, zvedl ji ze země a pak ji jemně spustil dolů. Objímali se dobré tři minuty, během nichž kamery ze všech úhlů zabíraly potoky slz. A pak se Jorge objal i se svým gangsterským bratrem a oba se přitom chlapácky plácali po zádech.

Nakonec přišla řada na mě. Natáhl jsem ruku, ale Jorge mě sevřel v pevném objetí.

„Pane Hallere, nevím, co říct,“ začal. „Ale děkuju.“

„Já jsem Mickey,“ podotkl jsem.

„Zachránil jste mě, Mickey.“

„Vítejte zpátky v životě.“

Přes rameno jsem si všiml, že kamery naše objetí natáčejí. Ale v tu chvíli mi to najednou bylo jedno. Cítil jsem, že prázdnota, kterou jsem v sobě dlouho nosil, se pomalu začíná zaplňovat. Tohoto muže jsem vzkřísil z mrtvých. A spolu s tím se dostavilo naplnění, které jsem ve své advokátní praxi ani v osobním životě nikdy nepoznal.

ČÁST I

BŘEZEN –

KUPKA SENA

1

Bosch měl dopis opřený o volant. Všiml si, že písmo je čitelné a okraje zarovnané. Text byl psaný angličtinou, ale ne dokonalou. Obsahoval pravopisné chyby a některá slova byla použitá nesprávně. Já to neudělala a chci si vás najmout, aby jste mně očistil.

Boschovu pozornost však upoutal poslední řádek ve stejném odstavci: Avokát říkal, že musím přiznat vinnu, jinak dostanu do životí za zabití strážce zákona.

Bosch otočil stránku, aby zjistil, jestli je něco napsáno vzadu. V horním rohu tam našel razítko s číslem, což znamenalo, že si někdo na zpravodajském oddělení v Chinu dopis přinejmenším letmo prohlédl, než ho schválil k odeslání.

Bosch si opatrně odkašlal. Po poslední léčbě měl rozbolavělé hrdlo a nechtěl si to zhoršovat. Dopis si přečetl ještě jednou. Neměla jsem ho ráda, ale byl ocem mého dítěte. Nezabila bych ho. Je to lež.

Zaváhal a náhle si nebyl jistý, jestli má dopis položit na hromádku „k uvážení“, nebo na hromádku „odmítnutí“. Než se stačil rozhodnout, na straně spolujezdce se otevřely dveře. Haller sebral ze sedadla stoh nepřečtených dopisů, hodil je na palubní desku a posadil se vedle Bosche.

„Tobě nepřišla moje zpráva?“ zeptal se.

„Promiň, neslyšel jsem ji,“ odpověděl Bosch.

Odložil dopis pod čelní sklo a lincoln okamžitě nastartoval.

„Kam to bude?“ zeptal se.

„Na soud u letiště,“ řekl Haller. „A mám zpoždění. Doufal jsem, že mě naložíš přímo před vchodem.“

„Tak promiň.“

„To pak vysvětluj soudci, jestli přijdu pozdě na slyšení.“

Bosch zařadil rychlost a odlepil se od obrubníku. Dojel na Broadway a odbočil severně na dálnici 101. Kruhový objezd lemovaly stany a chatrče poskládané z kartonů. Nedávné volby starosty se hodně točily kolem otázky, který kandidát lépe zvládne bující problém bezdomovectví ve městě. Bosch prozatím žádné změny nezaznamenal.

Ze sto jedničky sjel vzápětí na jih na dálnici 110, která ho měla vyplivnout na Century Freeway vedoucí přímo na letiště.

„Něco zajímavého?“ zeptal se Haller.

Bosch mu podal dopis od Lucindy Sanzové. Haller ho začal číst, ale pak se podíval na jméno vězeňkyně.

„Žena,“ poznamenal. „Podívejme. Copak provedla?“

„Zabila exmanžela,“ odpověděl Bosch. „Podle všeho to byl policajt. Přistoupila na nepopření viny za zabití, protože jí nad hlavou mávali doživotím.“

„Exla exmanžela…“

Haller četl dál a pak přihodil dopis na hromádku, která ležela na palubní desce.

„Nic lepšího tam nebylo?“ zeptal se.

„Zatím nic,“ odvětil Bosch. „Ale pár mi jich ještě zbývá přečíst.“

„Tvrdí, že to neudělala, ale neříká, kdo teda. Co s tím naděláme?“

„Prostě to neví. Proto žádá o pomoc tebe.“

Bosch se odmlčel. Haller se podíval na telefon a pak zavolal své manažerce případů Lorně, aby s ní prošel svůj program. Když domluvil, Bosch se ho zeptal, jak dlouho se na příští zastávce zdrží.

„To bude záležet na mém klientovi a jeho polehčujícím svědkovi,“ odpověděl Haller. „Nechce se řídit mojí radou a hodlá říct soudci, že vlastně zas tak vinen není. Já bych byl radši, kdyby se za něj přimluvil jeho syn, jenže vůbec nevím, jestli přijde, bude mluvit a jak to celé vůbec proběhne.“

„Co je to za případ?“ dotázal se Bosch.

„Podvod. Hrozí mu osm až dvanáct let. Chceš se přijít podívat?“

„To ne, ale napadlo mě, že když už tam budeme, mohl bych se zastavit za Ballardovou – jestli bude doma. Od soudu to k ní není daleko. Až skončíš, napíšeš mi zprávu a já rychle přijedu.“

„Jestli tu zprávu uslyšíš.“

„No tak mi zavoláš. To uslyším určitě.“

Po deseti minutách zastavil Bosch před soudní budovou na La Cienega Boulevard.

„Tak zatím, starej vlku,“ zahlaholil Haller při vystupování. „Hlídej si telefon.“

Zabouchl dveře a Bosch si na telefonu zvýšil hlasitost. Na ztrátě sluchu se u něho podepsala léčba rakoviny ve fakultní nemocnici Kalifornské univerzity, ale s tím se nevlastnímu bratrovi nesvěřil. S běžnými hlasy a hovory zatím neměl problém, ale některé elektronické zvuky přesahovaly jeho frekvenční rozsah. Zkoušel experimentovat s různými vyzváněcími a oznamovacími tóny, ale pořád hledal optimální nastavení. A do té doby se spíš než na zvuk spoléhal na doprovodné vibrace. Jenže před chvílí si ve městě strčil telefon do přihrádky na nápoje, a tak nezaznamenal zvuk ani vibrace, když mu Haller napsal, ať ho vyzvedne před soudní budovou přímo v centru.

Vyrazil od obrubníku a vytočil číslo na Renée Ballardovou. Zvedla mu to rychle.

„Harry?“

„Čau.“

„Všechno v pořádku?“

„Jasně. Jsi teď u Ahmansonů?“

„Jo. Co se děje?“

„Já jsem zrovna poblíž. Mohl bych se na minutku zastavit?“

„Budu tady.“

„Už tam jedu.“

2

Centrum Ahmansonových stálo na Manchester Avenue asi deset minut jízdy od místa, kde Bosch bydlel. Bylo to hlavní náborové a výcvikové středisko losangeleské policie. Zároveň v něm však sídlil archiv odložených případů – šest tisíc nevyřešených vražd sahajících až do roku 1960. Oddělení otevřených nevyřešených případů sídlilo v místnosti pro osm osob, na konci všech regálů obsahujících staré vyšetřovací spisy. Bosch tam kdysi byl a archiv pokládal za posvátnou půdu. Nad každou řadou spisů, nad každým šanonem se vznášela temná aura nevykonané spravedlnosti.

Na recepci obdržel visačku návštěvníka, kterou si připnul na kapsu, a mohl vyrazit za Ballardovou. Doprovod odmítl se slovy, že cestu zná. Jakmile prošel dveřmi do archivu, zamířil kolem řady regálů dozadu a přitom si všiml letopočtů na kartách přilepených na čela regálů.

Ballardová byla usazená za svým stolem na konci místnosti, v otevřené části za regály. Kromě její kukaně byla obsazená jen jedna další. Seděla v ní Colleen Hatterasová, expertka na investigativní genetickou genealogii a skrytá okultistka. Když Bosche spatřila, zdálo se, že má z jeho návštěvy radost. Tento pocit však nebyl vzájemný. Bosch loni krátkou dobu pracoval v týmu dobrovolníků, který na oddělení vznikl, a s Hatterasovou se několikrát chytl kvůli jejím údajným téměř nadpřirozeným schopnos-

tem.

„Harry Bosch!“ vykřikla Hatterasová. „No to je ale překvapení.“

„Colleen,“ reagoval Bosch. „Myslel jsem, že tebe nemůže překvapit nic.“

Hatterasová jeho jízlivost pochopila, ale úsměv jí z tváře nezmizel.

„Pořád starý dobrý Harry,“ prohodila.

Ballardová se obrátila na otočné židli a vložila se do hovoru dřív, než se ti dva opět začnou svářit.

„Harry,“ začala, „co tě k nám přivádí?“

Bosch k ní přistoupil a zlehka se natočil, aby se mohl opřít o dělicí příčku kukaně. Díky tomu teď stál k Hatterasové zády. Ztišil hlas, aby mohl s Ballardovou mluvit co nejdůvěrněji.

„Zrovna jsem vysadil Hallera před soudem u letiště,“ řekl. „Tak mě napadlo, že se tady zastavím, abych zjistil, jak vám to jde.“

„Jde nám to dobře,“ odpověděla Ballardová. „Letos jsme zatím uzavřeli devět případů. Mnohdy to bylo díky genetické genealogii a Colleenině dobré práci.“

„Bezva. Dostali jste někoho do vězení, nebo se všechno vyřídilo jinak?“

U vyšetřování odložených případů se často stávalo, že stopa DNA vedla k podezřelému, který byl dávno mrtvý nebo už si odpykával doživotní trest za jiné trestné činy. Daný případ se tím samozřejmě vyřešil i tak, ale do spisu se v takovém případě uvedlo „vyřízeno jinak“, protože vyšetřování nevyústilo v žádné konkrétní trestní stíhání.

„Ne, pár lidí jsme do vězení dostali,“ odvětila Ballardová. „Asi tak v polovině případů. Ale hlavně to děláme pro rodiny pozůstalých. Abychom jim mohli dát vědět, že jsme případ vyřešili – bez ohledu na to, jestli podezřelý ještě žije.“

„Jasně,“ přisvědčil Bosch. „Jo.“

Když však na odložených případech pracoval on, vždycky ho štvalo, pokud musel rodině oběti sdělovat, že se případ sice vyřešit podařilo, ale podezřelý mezitím zemřel. Podle něj se to rovnalo přiznání, že vrah policii unikl. Nebylo v tom ani zrnko spravedlnosti.

„A to je všechno?“ zeptala se Ballardová. „Přišel jsi nás jen pozdravit a hašteřit se s Colleen?“

„Kdepak…“ zamumlal Bosch. „Chtěl jsem tě o něco požádat.“

„Tak žádej.“

„Mám pár jmen. Lidí, co sedí ve vězení. Chtěl jsem zjistit čísla jejich případů a možná si i vytáhnout spisy.“

„Ale jestli jsou zavření, tak to nejsou odložené případy.“

„Jasně. Já vím.“

„Takže co? Ty chceš, abych… Harry, to si děláš legraci?“

„Ehm, ne, jak to myslíš?“

Ballardová se otočila a posadila se rovně, aby se mohla přes příčku letmo podívat na Hatterasovou. Ta upírala pohled na monitor, což znamenalo, že se nejspíš snaží jejich rozhovor odposlechnout.

Ballardová vstala a zamířila k hlavní uličce před archivy.

„Pojďme na kafe,“ řekla.

Na Boschovu odpověď nečekala. Prostě šla a on ji následoval. Když se pak Bosch ohlédl na Hatterasovou, přistihl ji, že se za nimi dívá.

Sotva dorazili do kuchyňky, Ballardová se otočila a zpříma se na něj podívala.

„Děláš si ze mě legraci, Harry?“

„Jak to myslíš?“

„Vždyť pracuješ pro advokáta. Ty fakt chceš, abych sháněla spisy trestnímu advokátovi?“

Bosch se zarazil. Až do této chvíle se na to takhle nedíval.

„Ne, nemyslel jsem, že…“

„Souhlas, nemyslel jsi. Žádná jména ti sjíždět nemůžu, když pracuješ pro advokáta z lincolnu. Vykopli by mě dřív, než by se na to vůbec sešla komise. A nedělám si iluze, že ve velkým baráku nesedí nikdo, kdo na mě nemá pifku. Takových tam bude habaděj.“

„Já vím. Promiň, nedomyslel jsem to. Zapomeň, že jsem vůbec přišel. Nebudu tě rušit.“

Bosch zamířil ke dveřím, ale Ballardová ho zarazila.

„Ne, když už jsi přijel a jsme tady, tak si to kafe dáme.“

„Ehm, no tak dobře. Určitě?“

„Posaď se a já to přinesu.“

V kuchyňce stál jeden stůl přiražený ke zdi, takže židle byly jen na třech volných stranách. Bosch se posadil a díval se, jak Ballardová nalévá kávu do jednorázových kelímků a nese je ke stolu. Stejně jako ona měl Bosch rád kávu černou a Ballardová to věděla.

„Tak co?“ začala, když se rovněž posadila. „Jak se jinak máš, Harry?“

„Dobře,“ odpověděl Bosch. „Nestěžuju si.“

„Asi před týdnem jsem byla na hollywoodské divizi a potkala jsem tvoji dceru.“

„Jo, Maddie mi říkala, že jste tam měli někoho v zadržovací cele.“

„Případ z devětaosmdesátého. Znásilnění a vražda. Měli jsme shodu DNA, ale nedokázali jsme podezřelého najít. Nechali jsme na něj vydat zatykač a nakonec ho sebrali za dopravní přestupek. Vůbec netušil, že po něm pátráme. Kaž-

dopádně jsem se od Maddie dozvěděla, že ses ve fakultce Kalifornské univerzity přihlásil do nějakého testovacího programu.“

„Jo, klinická studie. U toho, co mám já, údajně dosahují prodloužení o sedmdesát procent.“

„Prodloužení?“

„Prodloužení délky života. A při troše štěstí máš šanci i na remisi.“

„Aha. Tak to je skvělé. A už to má u tebe výsledky?“

„Na to je ještě brzy. Navíc ti neřeknou, jestli ti dávají skutečný lék, nebo placebo. Takže kdo ví.“

„To je blbý.“

„Jo. Ale… mám nějaké vedlejší příznaky, takže si myslím, že jsem ve skupině s účinnou látkou.“

„Jaké příznaky?“

„Mám šíleně rozbolavělý krk, píská mi v uších a trpím ztrátou sluchu. Docela z toho šílím.“

„A dělají ti s tím něco?“

„Snaží se. Ale v testovacím programu to tak prostě chodí. Všechny vedlejší účinky monitorují a snaží se je řešit.“

„Jasně. Když jsem se od Maddie dozvěděla, trochu mě to překvapilo. Posledně jsi říkal, že dáš přírodě volný průchod.“

„Asi jsem si to rozmyslel.“

„Kvůli Maddie?“

„Jo, v podstatě jo. Každopádně…“

Bosch se předklonil a zvedl kelímek. Káva byla stále tak horká, že se nedala pít, zvlášť při jeho podrážděném hrdle, ale on už se o svém zdravotním stavu nechtěl bavit. Ballardová

patřila k několika málo lidem, kterým o své nemoci řekl, takže měl pocit, že si zaslouží být průběžně informována, ale Bosch neměl ve zvyku svoji situaci a možné vyhlídky do budoucna příliš rozpitvávat.

„Tak mi pověz něco o Hallerovi,“ vybídla ho Ballardová. „Jak to jde?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl Bosch. „Hodně času mi zaberou dopisy, které mu chodí.“

„Takže ho teď i vozíš?“

„Pokaždé ne, ale když čekám v autě, mám dost času probírat se žádostmi. Pořád ho někdo prosí o pomoc.“

Když Bosch loni pracoval s Ballardovou na oddělení otevřených nevyřešených případů, v jednom případu odhalili sériového vraha, který ve městě několik let nerušeně působil. Během vyšetřování také zjistili, že za jednu jeho vraždu sedí ve vězení nevinný muž jménem Jorge Ochoa. Když však okresní státní zastupitelství z politických důvodů zamezilo Ochoově okamžitému propuštění, dala Ballardová Hallerovi tajný tip. Haller se pustil do práce, zajistil Ochoově kauze obrovskou publicitu a dosáhl toho, že soud vydal příkaz k Ochoově propuštění a prohlásil ho za nevinného. Jedním z výsledků medializace případu však byla také záplava dopisů a telefonátů na účet volaného, jejichž autory byli vězni odpykávající si tresty ve věznicích po celé Kalifornii, Arizoně a Nevadě. Všichni se dušovali, že jsou nevinní, a prosili Hallera o pomoc. Haller tedy založil něco na způsob továrny na osvobozování nevinných a pověřil Bosche, aby fungoval jako první síto. Chtěl mít v kanceláři někoho, kdo se dokáže na žádosti podívat okem zkušeného detektiva a posoudit, nakolik jsou opodstatněné.

„Ta dvě jména, která jsi chtěl vyhledat – myslíš, že jsou to nevinní lidé?“ zeptala se Ballardová.

„To zatím těžko říct,“ odvětil Bosch. „Mám jen jejich dopisy z vězení. Ale od chvíle, kdy jsem s touhle prací začal, jsem odmítl všechno kromě těchhle dvou žádostí. Něco mi říká, že bychom se na to měli trochu podívat.“

„Takže je začneš řešit jen na základě své předtuchy.“

„Myslím, že je to víc než předtucha. Ty dopisy vyznívají… jistým způsobem zoufale. Těžko se to vysvětluje. Nemyslím to tak, že se pisatel zoufale touží dostat z vězení, ale spíš si zoufale přeje… aby mu někdo uvěřil, jestli mi rozumíš. Prostě se na ně potřebuju podívat. I když pak možná zjistím, že je to jen snůška keců.“

Ballardová vytáhla ze zadní kapsy telefon.

„Nadiktuj mi ta jména,“ vyzvala ho.

„Ne, nechci, abys v tom něco podnikala,“ reagoval Bosch. „Vůbec jsem tě o to neměl žádat.“

„Jenom mi je nadiktuj. Teď v té věci rozhodně nebudu nic podnikat, když mám v kukani Colleen. Prostě si jen pošlu e-mail s těmi jmény. A jestli něco zjistím, bude to připomínka, že se ti mám ozvat.“

„Colleen pořád strká do všeho nos?“

„Už tolik ne, ale nechci, aby o tomhle něco věděla.“

„Určitě ne? Třeba zachytí nějaký pocit nebo vibrace a po-

ví mi, jestli jsou ti lidé vinní, nebo ne. Oběma nám to ušetří spoustu času.“

„Harry, nech už toho, jo?“

„Promiň. Nemohl jsem si pomoct.“

„V genetické genealogii dělá dobrou práci. Nic jiného mě nezajímá. Rozhodně to má pro mě větší cenu než fakt, že občas musím strpět ty její ‚vibrace‘.“

„Jasně.“

„Musím se vrátit k práci. Dáš mi ta jména?“

„Lucinda Sanzová. Sedí v Chinu. A Edward Dale Cold-

well. Ten je v Corcoranu.“

„Caldwell?“

„Ne, Cold – Coldwell.“

Ballardová ťukala palci do klávesnice. „Data narození?“

„Do dopisu je neuvedli. Ale mám jejich vězeňská čísla, jestli ti to pomůže.“

„Ani ne.“

Ballardová si zastrčila telefon zpátky do kapsy.

„Dobře. Jestli něco zjistím, zavolám ti.“

„Dík.“

„Ale nedělejme z toho pravidlo, dobře?“

„Dobře.“

Ballardová sebrala kelímek s kávou a zamířila ke dveřím. Bosch ji zarazil otázkou.

„Kdo má na tebe pifku?“

„Jak to myslíš?“

„Říkalas, že nahoře sedí lidi, kteří na tebe mají políčeno.“

„No jo, prostě obvyklý boj o koryta. Pár lidí doufá, že neuspěju. Ženská ve vedení, klacky pod nohy, klasika.“

„Vybodni se na ně.“

„Jasně, kašlu na ně. Tak zatím, Harry.“

„Zatím.“

3

Když už byl Bosch zpátky u soudní budovy na La Cienega Boulevard, Haller mu napsal zprávu, že slyšení o rozsudku skončilo. Bosch mu odepsal, že na něj bude čekat před vchodem. S lincolnem navigator dojel k prosklenému východu právě ve chvíli, kdy Haller vycházel ke dveřím. Tlačítkem odemkl dveře a Haller si nastoupil zadními dveřmi. Zabouchl za sebou, ale Bosch se ani nehnul a jen se na něj díval ve zpětném zrcátku.

Haller si chvíli hověl v sedadle, než mu došlo, že auto stále stojí.

„Dobře, Harry, můžeme…“

Vtom si Haller uvědomil svoji chybu, otevřel dveře a z au-

ta vystoupil. Otevřel přední dveře a usedl na sedadlo spolujezdce.

„Promiň,“ řekl. „Síla zvyku.“

Měli spolu dohodu. Když bude s lincolnem jezdit Bosch, Haller se posadí dopředu, aby se spolu mohli bavit bok po boku. Bosch na této podmínce trval: nehodlal dělat šoféra trestnímu advokátovi, i když jím byl jeho nevlastní bratr, který si ho najal proto, aby mu pomohl platit soukromé zdravotní pojištění a účastnit se klinické studie ve fakultní nemocnici Kalifornské univerzity.

Bosch byl spokojený, že si před bratrem vymezil mantinely. Zařadil se do provozu a zeptal se: „Kam teď?“

„Do západního Hollywoodu,“ odpověděl Haller. „Jedeme k Lorně.“

Bosch se zařadil do levého pruhu, aby se mohl otočit do protisměru a zamířit na sever. Na schůzku s Lornou vezl Hallera mnohokrát, ať už to bylo v jejím bytě, anebo v restauraci Hugo’s na stejné ulici, pokud se zároveň chtěli i najíst. Protože Haller coby advokát z lincolnu neměl klasickou kancelář, ale pracoval z auta, Lorna řídila chod jeho právnické praxe z vlastního bytu na Kings Road. Právě ten představoval epicentrum Hallerovy advokátní kanceláře.

„Jak to u soudu šlo?“ zeptal se Bosch.

„No, řekněme, že můj klient pocítil dopad zákona v plném rozsahu,“ odvětil Haller.

„Tak to mě mrzí.“

„Soudce byl fakt kretén. Podle mě vůbec nečetl předvyměřovačku.“

Bosch ze zkušenosti věděl, že předvyměřovací zprávy obvykle nevyznívají ve prospěch odsouzeného, takže netušil, proč si Haller myslí, že kdyby si soudce tuto konkrétní předvyměřovací zprávu přečetl, vyměřil by jeho klientovi o něco nižší trest. Než se na to však stačil zeptat, natáhl Haller ruku k centrálnímu displeji, nalistoval seznam oblíbených kontaktů a vytočil číslo Jennifer Aronsonové, jeho partnerky v advokátní kanceláři Haller a společníci. Díky připojení na bluetooth se hovor přenesl do reproduktorů v autě, takže Bosch slyšel obě strany.

„Mickey?“

„Kde teď jsi, Jen?“

„Doma. Zrovna jsem se vrátila od městského advokáta.“

„A jak to šlo?“

„Bylo to jenom zahřívací kolo. Taneček kolem horké kaše. Nikdo nechce říct číslo jako první.“

Bosch věděl, že Haller svěřil Aronsonové vyjednávání v případu Jorgeho Ochoy. Firma Michael Haller a společníci podala na město a Policii Los Angeles žalobu za křivé usvědčení a neoprávněné věznění. Město i losangeleské policejní oddělení sice chránil státem nařízený strop pro finanční vyrovnání v podobných případech, jenže tato konkrétní kauza obsahovala i aspekt nedbalosti a možného korupčního jednání, který Ochoovi otevíral vrátka k dalšímu finančnímu odškodnění. Město doufalo, že tuto hrozbu odrazí mimosoudním vyrovnáním.

„Jeď si pořád svoje,“ poradil jí Haller. „Však oni zaplatí.“

„To doufám,“ reagovala Aronsonová. „Jak to šlo u letiště?“

„Dostal to i s nášupem. Soudce se nejspíš vůbec nedíval na tu pasáž o traumatu z dětství. Snažil jsem se to nadnést, ale vůbec mi nedal prostor. A taky nám moc nepomohlo, že klient v prosbě o shovívavost soudci řekl, že takovou spoustu lidí podvést nechtěl. A tak to schytal naplno. Nejspíš si odkroutí sedm let, jestli to nesehraje jinak.“

„Měl tam kromě tebe někoho?“

„Jenom mě.“

„A co ten jeho kluk? Myslel jsem, žes ho měl v záloze.“

„Nedostavil se. Ale to už neřešme. Každopádně mám zhruba za půl hodiny schůzku s Lornou, kde probereme harmonogram. Chceš přijet taky?“

„Nemůžu. Teď jsem přišla a musím se najíst. A pak jsem slíbila sestře, že dneska zajedu do Sylmaru za Anthonym.“

„Jasně. Tak hodně štěstí. Dej mi vědět, jestli bych mohl nějak pomoct.“

„Dík. Máš tam Harryho Bosche?“

„Sedí vedle mě.“

Haller se podíval na Bosche a přikývl, jako by chtěl nějak odčinit, že se před chvílí posadil na zadní sedadlo.

„A máš telefon nahlas?“ zeptala se Aronsonová. „Můžu s ním mluvit?“

„Jasně,“ odpověděl Haller. „Povídej.“

Ukázal na Bosche.

„Slyším tě,“ řekl Bosch.

„Harry, vím, že sis jasně vymínil, že nebudeš dělat advokátní práci jako takovou…“ začala Aronsonová.

Bosch přikývl, ale pak si uvědomil, že to Aronsonová nevidí.

„Jasně,“ přisvědčil.

„Jenže já bych opravdu potřebovala, aby ses podíval na jeden případ,“ pokračovala Aronsonová. „Není to žádné vyšetřování. Jen by ses koukl na věci, které mi zatím poslalo státní zastupitelství.“

Bosch věděl, že v Sylmaru v San Fernando Valley sídlí hlavní detenční centrum pro mladistvé.

„Případ s mladistvým?“ zeptal se.

„Ano, je to můj synovec,“ odpověděla Aronsonová. „Anthony Marcus. Je mu šestnáct, ale oni ho chtějí soudit jako dospělého. Příští týden se koná slyšení a já jsem zoufalá, Harry. Potřebuju pomoct.“

„Z čeho ho obvinili?“

„Ze střelby na policistu, jenže ten kluk nemá v povaze nic, co by naznačovalo, že je něčeho takového vůbec schopen.“

„Kde se to stalo? Kdo to řeší?“

„Losangeleská policie. Řeší to West Valley. A stalo se to ve Woodland Hills.“

„Je živý, nebo mrtvý? Myslím ten policajt.“

„Živý. Dostal to snad jenom do nohy. Jenže Anthony by nic takového neudělal, a navíc mi sám řekl, že to nebyl on. Podle něj tam musel být ještě někdo další, protože on to prostě nemá na svědomí.“

Bosch se natáhl k displeji a tlačítkem hovor ztlumil. Podíval se na Hallera.

„Děláte si ze mě srandu?“ zeptal se. „Vy fakt chcete, abych pracoval pro kluka, který postřelil losangeleského policistu? Nehledě na to, že už teď posuzuju případ z China, kdy ženská zastřelila policajta. Víš, jaké by to pro mě mohlo mít důsledky?“

„Haló?“ ozvala se Aronsonová. „Slyšíme se?“

„Já tě o žádnou spolupráci nežádám,“ namítl Haller. „Prosí tě Jennifer, a i ta chce po tobě jen to, aby ses podíval na spis. Nic víc. Prostě si přečteš vyšetřovací zprávy a povíš jí, co si o tom myslíš. Tím to pro tebe skončí. Nebudeš mít s tím případem žádnou spojitost a nikdo se o tom nikdy nedozví.“

„Ale já to budu vědět,“ namítl Bosch.

„Haló?“ zopakovala Aronsonová.

Bosch zavrtěl hlavou a zvuk opět zapnul.

„Promiň,“ řekl. „Na chvíli jsi nám vypadla. Jaké k tomu máš podklady?“

„Chronologii vyšetřování,“ řekla Aronsonová. „Pak protokol o incidentu a lékařskou zprávu toho policisty. Mám tady i soupis důkazů, ale v tom nic pořádného není. Dneska jsem chtěla volat státnímu zástupci, kterého tím pověřili, a zeptat se, kdy je naplánovaná další výměna nálezů. Ale v podstatě si myslím, že je to celé nějaký omyl. Toho kluka znám celý život a rozhodně nemá sklony k násilí. Není to žádný násilník.“

„Jsou tam nějaké výpovědi svědků?“ skočil jí do řeči Bosch.

„Bohužel, žádní svědkové tam nebyli,“ vysvětlila Aronsonová. „V podstatě je to jeho tvrzení proti tvrzení policie.“

Bosch se odmlčel. Tohle byl přesně případ, o který vůbec nestál. Tíživé mlčení přerušil až Haller.

„Víš co, Jennifer?“ řekl do telefonu. „Pošli Lorně do mailu všechno, co máš, a napiš jí, ať to vytiskne. Harry se na to za půl hodinky podívá. Zrovna k ní jedeme.“

Pohlédl na Bosche.

„Ledaže bys byl vyloženě proti,“ dodal.

Bosch pomalu zavrtěl hlavou. Takhle si to rozhodně nepředstavoval. Nechtěl, aby posledním dějstvím jeho profesního života bylo tahání zločinců z bryndy. Hledání jehly v kupce trestněprávního sena, jak tomu říkal Haller, byla jedna věc. Pokud by mezi mnoha odsouzenými odhalil nevinného člověka, stále by mu to připadalo jako žádoucí korekce systému, o němž od počátku věděl, že není dokonalý. Ale vypomáhat při obhajobě člověka, který teprve čelí žalobě, to pokládal za něco úplně jiného.

„Podívám se na to,“ utrousil zdráhavě. „Ale jestli tam budou zapotřebí nějaké další úkony, budete se muset obrátit na Ciska.“

Dennis „Cisco“ Wojciechowski byl dlouholetým vyšetřovatelem kanceláře Haller a spol. – a taky manželem Lorny Taylorové.

„Děkuju ti, Harry,“ řekla Aronsonová. „Zavolej mi, prosím tě, až budeš mít čas si to všechno projít.“

„Jasně,“ odvětil Bosch. „Proč chce tvoje sestra, abys tam za ním zajela?“

„Protože to tam prý nezvládá,“ odpověděla Aronsonová. „Ostatní kluci ho šikanují. Takže mě napadlo, že když bude hodinu sedět se mnou, alespoň na chvíli se nebude muset nikoho bát.“

„No dobře. Podívám se ti na to, jen co se k tomu dostanu,“ slíbil jí Bosch.

„Děkuju ti, Harry,“ zopakovala Aronsonová. „Opravdu moc si toho vážím.“

„Máš ještě něco, Jennifer?“ zeptal se Haller.

„Už nic.“

„Kdy máš další schůzku s městskými advokáty?“

„Zítra odpoledne,“ odpověděla Aronsonová.

„Fajn,“ reagoval Haller. „Tak do nich šlapej dál. Pak se o tom pobavíme.“

Haller ukončil hovor a chvíli jeli mlčky. Bosch byl rozladěný a ani se to nesnažil zakrývat.

„Tak se na to prostě podívej, Harry, a řekni jí, že tam nic nevidíš,“ nadhodil Haller. „Je v tom strašně citově zaangažovaná. Musí se naučit, že…“

„Já vím, že je citově zaangažovaná,“ řekl Bosch. „To jí nevyčítám. Jenže tady se děje přesně to, co jsem ti na začátku řekl, že si nepřeju. Ještě jednou, a končím. Rozumíš?“

„Rozumím,“ přitakal Haller.

Do západního Hollywoodu dojeli ve slušném čase, což byla pro Bosche úleva, protože v autě po telefonátu s Aronsonovou zavládlo ledové ticho. Bosch odbočil ze Santa Monica Boulevard na Kings Road a pomalu ujel dva bloky směrem na jih. Haller Lorně předem poslal zprávu, že se blíží, takže manažerka případů už na ně čekala u obrubníku se spisem v ruce. Lincoln měl zatmavená skla. Jakmile Bosch zastavil, Lorna vyrazila od obrubníku, obešla auto zezadu a posadila se za Bosche.

„Jejda,“ řekla překvapeně Hallerovi. „Myslela jsem, že budeš sedět vedle mě.“

„Když řídí Harry, tak sedím vepředu s ním,“ vysvětlil Haller. „Vytisklas ty věci od Jennifer?“

„Mám je tady.“

„Tak je dej Harrymu, ať se na ně může podívat. Já si zatím přesednu k tobě.“

Lorna podala Boschovi spis. Ten ho otevřel a snažil se nevnímat hovor na zadním sedadle, během něhož Haller probíral s Lornou svůj pracovní program a další věci související s případy. Jako první se Bosch začetl do zprávy o incidentu.

Chlapec se jmenoval Anthony Marcus. Z data jeho narození vyplývalo, že sedmnácté narozeniny oslaví v detenčním centru pro mladistvé v Sylmaru. Obžaloba ho vinila, že postřelil hlídkového policistu jménem Kyle Dexter jeho vlastní služební zbraní. Podle zprávy o incidentu reagovali Dexter a jeho parťačka Yvonne Garrityová na oznámení o probíhajícím vloupání do domu na Califa Street ve Woodland Hills. Po příjezdu na místo prohledali okolí domu a zjistili, že posuvné dveře vedoucí k bazénu za domem jsou otevřené. Přivolali posily, ale než jejich kolegové dorazili, Dexter si všiml, že z domu vyběhla postava v tmavém oblečení, vylezla na zeď za bazénem a skočila na Valley Circle Boulevard, který vede rovnoběžně s Califa Street. Dexter tedy vyzval Garrityovou, ať se vrátí k hlídkovému vozu, a sám se vydal za prchající postavou. Přelezl přes zeď a podezřelého začal pronásledovat. Oba uběhli několik bloků, načež honička vyvrcholila tím, že Dexter odbočil za podezřelým za roh na Valerie Avenue. Ten se však mezitím zastavil, protože si zřejmě myslel, že už se mu podařilo policistu setřást, a Dexter se tak ocitl přímo před ním. Vytáhl služební zbraň a tomu muži nařídil, aby si klekl, dal si ruce za hlavu a propletl prsty. Podezřelý uposlechl, policista sebral vysílačku a oznámil parťačce a zálohám, kde je. Když se však chystal podezřelého spoutat, strhla se potyčka a Dexter byl postřelen. Útočník pak utekl, ale po chvíli ho zadrželi po kolegové, kteří reagovali na jeho další hlášení, že byl zasažen.

Podezřelý byl zatčen a identifikován jako Anthony Marcus. To, že by se vloupal do domu nebo utíkal před policií, popřel. Prohlásil, že krátce před incidentem vyšel ze svého domu stojícího nedaleko a zamířil k domu své přítelkyně na tajné rande, a najednou ho Dexter zničehonic konfrontoval. Také popřel, že by po Dexterovi střílel, ale přiznal, že když uslyšel výstřel a policista šel k zemi, dal se na útěk, protože nevěděl, co se děje a kdo po kom střílí.

Bosch si zprávu dvakrát přečetl a pak si v telefonu otevřel Mapy Google. Nejprve se podíval na základní mapu a pak přepnul na panoramatickou, aby si podrobně prohlédl místo incidentu a porovnal svá zjištění s informacemi uvedenými v protokolu. Získal tak lepší představu o směru, terénu a vzdálenostech. Když byl hotov, zaměřil se na lékařskou zprávu, kterou sepsala Divize vnitřního vyšetřování. Ta řešila veškeré případy střelby s účastí policisty – včetně těch, kdy byl člen policejního sboru obětí. V lékařské zprávě se konstatovalo, že Dexter utrpěl dvě zranění od stejné kulky, která se mu odrazila od vnější části pravého lýtka směrem dolů a poté mu prošla botou a chodidlem. Ošetřili ho na pohotovosti Warnerova lékařského centra a pustili ho domů.

Bosch slyšel, jak Haller na zadním sedadle říká Lorně, aby odmítla potenciálního klienta obžalovaného z distribuce

čínského fentanylu, přestože byl ochoten složit za služby advokáta z lincolnu stotisícovou zálohu.

„Fentanyl mám na černé listině,“ prohlásil Haller. „Řekni mu, že nemám zájem.“

„Já vím,“ reagovala Lorna. „Jen mě napadlo, že možná budeš chtít vědět, jakou ti nabízí zálohu.“

„Tohle je horší než krvavé peníze. Co tam máš dál?“

Lorna mu pověděla o dalším případu. Potenciální klient byl obžalovaný z podvodu, když prodal kytaru, o které tvrdil, že ji podepsal John Lennon. Kupec však později zjistil, že kytara byla vyrobena až po Lennonově smrti, takže umělec ji logicky podepsat nemohl. Obžalovaný přitom provozoval e-shop s rokenrolovými rekvizitami a suvenýry, a státní zastupitelství se tudíž zaměřilo i na předchozí prodeje kytar s údajnými podpisy dnes už mrtvých rockových hvězd, například Jimiho Hendrixe nebo Kurta Cobaina. Kauza mohla přerůst v něco většího.

Haller Lorně řekl, že případ vezme, ale bude potřebovat pětadvacetitisícovou zálohu.

„Myslíš, že to bude problém?“ zeptal se.

„Zjistím a dám ti vědět.“

Bosch se vrátil ke čtení zpráv o Marcusově případu. Chronologie vyšetřování obsahovala stručné záznamy popisující jednotlivé kroky, které kriminalisté Divize vnitřního vyšetřování podnikli. V jednom z posledních zápisů se konstatovalo, že se vyšetřovatelé sešli s technikem, který v domě na Califa Street snímal otisky prstů. Bosch ze zkušenosti věděl, že se vyšetřovatelé snaží dokázat Marcusovi i vloupání, které celý sled pozdějších událostí odstartovalo. Pokud dokážou, že se Marcus v domě pohyboval, předejdou tím možné obhajobě, že lupičem, kterého Dexter a Garrityová viděli z domu utíkat, byl ve skutečnosti někdo jiný. V chronologii se však neuvádělo, co technik v domě našel, pokud vůbec něco.

Mezi zprávami byl také soupis věcí, které měl Marcus v okamžiku zatčení u sebe, a popis jeho oblečení. Toho dne měl na sobě džíny, černé tenisky Nike a mikinu s kapucí a nápisem USC. V kapsách mu našli klíč od domu, balíček s kondomy a tubu s mentolovými bonbony. Ve spisu byla i laboratorní zpráva o testu na povýstřelové zplodiny, který u podezřelého vyšel pozitivně v oblasti rukou a pravého rukávu mikiny.

Posledním dokumentem ve složce byl přepis rádiové komunikace Dextera a Garrityové během oné noci. První položku představovalo volání o posily, na které Garrityová navázala oznámením, že podezřelý je na útěku a má na sobě tmavé kalhoty a tmavou mikinu s kapucí. Bosch se pak pozorně zaměřil na Dexterovo volání o pomoc, které následovalo o chvíli později, a zjistil, že mezi Dexterovým ohlášením polohy s konstatováním, že podezřelý je zajištěný, a jeho hlášením o tom, že byl sám zasažen, uplynulo pouhých osm vteřin:

01.43.23 – policista Dexter: Podezřelý je kód čtyři. Valerie Avenue, západně od Valley Circle.

01.43.31 – policista Dexter: Zásah policisty, zásah policisty…

01.43.36 – policista Dexter: On mě trefil. Postřelil mě…

01.43.42 – policista Dexter: Podezřelý je na útěku, míří po Valerie na západ. Kaštanová mikina, nápis USC.

Jakmile si Bosch všechno přečetl, měl určitou konkrétní představu, jak asi celý incident proběhl. Zadíval se do zpětného zrcátka. Haller s Lornou se teď bavili o klientech, kteří dosud nezaplatili za poskytnuté právní služby. Na dva nesouvisející rozhovory nebylo v autě dost místa.

„Půjdu na chvíli ven. Musím zavolat Jennifer,“ prohlásil Bosch.

„Díky, Harry,“ odpověděl Haller.

4

Bosch položil spis se zprávami k Marcusově případu na kapotu lincolnu a zavolal Aronsonové. Zvedla mu to okamžitě.

„Harry, zrovna čekám v detenčním centru na Anthonyho. Každou chvíli mě odvedou dovnitř.“

„Dobře, tak mi potom zavolej. Díval jsem se na podklady, které jsi mi k němu poslala.“

„Mockrát ti děkuju. A zjistils něco?“

„Hele, nechci, aby v tom jakkoliv figurovalo moje jméno. Rozumíme si? S tím, co ti teď řeknu, nalož, jak budeš chtít, ale se mnou to nemá nic společného. Jasný?“

„Samozřejmě. Na tom už jsme se dohodli. Tímhle telefonátem tvoje práce končí.“

Bosch se nadlouho odmlčel, protože se snažil rozhodnout, jestli jí může věřit.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Aronsonová.

„Jo,“ odpověděl Bosch. „Říkala jsi, že chceš zavolat státnímu zástupci a zeptat se ho na příští výměnu nálezů. Už jsi mu volala?“

„Ehm, ne, ještě ne.“

„Podle chronologie vyšetřování přivolali do domu, kam se tvůj klient údajně vloupal, experta na daktyloskopii.“

„On tvrdí, že se tam nevloupal.“

„Jasně. Jenže v chronologii se už nepíše, co tam ten technik našel. Očividně v domě hledali otisk tvého klienta, protože kdyby mu prokázali tu vloupačku, mohli by pak tvrdit, že jeho úvodní výpověď obsahuje přímou lež. Takže ze všeho nejdřív musíš sehnat zprávu o tom, co tam ten technik našel, jestli tedy něco.“

„Dobře, podívám se na to. Co dál?“

„Oblast, ve které se to stalo, jsem si prohlédl na mapě a zjistil jsem, že ten dům na rohu Valley Circle a Valerie Avenue má kolem pozemku živý plot.“

„Jasně. A co z toho plyne?“

„No, Dexter pronásledoval podezřelého po Valley Circle, a když pak ten odbočil doleva na Valerie Avenue, odbočil tam Dexter taky. A kvůli živému plotu musel podezřelého ztratit z dohledu.“

„Což podporuje Anthonyho tvrzení, že Dexter pronásledoval někoho jiného.“

„Jo, to je možné.“

„To je sice fajn, jenže ta vloupačka je náš nejmenší problém. Oni ho chtějí dusit na té střelbě. Takže co dalšího jsi zjistil?“

„Soupis jeho věcí. Anthony měl v kapse kondom, mentolky a klíč od domu.“

„To samozřejmě podporuje jeho verzi, ne jejich.“

„Jenže důležitější je, co u sebe neměl. Neměl žádné nástroje, které k vloupačce potřebuješ, a neměl ani rukavice. Alespoň se zpráva o žádných nezmiňuje. Právě proto poslali do domu toho technika. Protože jestli neměl rukavice, měli by v domě najít jeho otisky. A pokud žádné nenašli, tak…“

„Výborně, Harry. Na tohle se zeptám ze všeho nejdřív, až se spojím se státním zástupcem.“

„Další důležitou věcí je ten přepis rádiové komunikace. Jakmile honička začne, Dexterova parťačka Garrityová ohlásí popis podezřelého. Prý je to běloch v tmavém oblečení. A když je pak Dexter postřelen, popadne vysílačku a prohlásí, že podezřelý je na útěku.“

„No a?“

„Na tom, že vzal roha, není nic divného. Ale důležitá je na tom ta mikina. Kaštanová barva souhlasí, ale nápis USC bývá obvykle zlatý. Jsou to barvy Jihokalifornské univerzity, chápeš. Jak to, že si těch písmen nevšimla Garrityová, když podezřelého viděli poprvé?“

„Možná k nim byl otočený zády, takže ten nápis neviděli.“

„Vyloučit se to nedá, ale je v tom rozpor. A druhý rozpor se objeví ve chvíli, kdy se v tom domě nenajdou žádné Anthonyho otisky.“

„Jasně. To je dobrý začátek, Harry. Myslím, že s tím už se dá pracovat. Máš ještě něco?“

Bosch zaváhal. Byl přesvědčený, že v policejních zprávách se ukrývají ještě závažnější nesrovnalosti a že se té noci na Valerie Avenue dost možná stalo něco podstatně temnějšího. Z nějakého důvodu se mu však příčilo poskytovat tyto informace trestní advokátce. A pak mu Aronsonová položila dotaz, na který se mu chtělo odpovídat ze všeho nejmíň.

„A kdo teda Dextera postřelil?“ zeptala se. „Myslíš, že skutečný lupič k němu přiskočil zezadu nebo něco takového? Anthony tvrdí, že tam nikoho dalšího neviděl.“

„Ne, podle mě to bylo jinak,“ odpověděl Bosch. „Skutečný lupič asi vklouzl mezi domy a schovával se na nějaké zahradě tak dlouho, až byl vzduch čistý.“

„A co se tedy stalo? Podle té zprávy měl Anthony na rukou povýstřelové zplodiny.“

„Ty se dají vysvětlit. Podle mě je totiž možné, že se Dexter postřelil sám a pak to hodil na Anthonyho, aby nepřišel o práci.“

„Harry, ty jsi fakt génius.“

„Poslyš, neříkám ti to proto, abys to použila jako strategii obhajoby. Jen si na základě těch zpráv myslím, že se to tak mohlo seběhnout.“

„Dobře,“ řekla Aronsonová smrtelně vážným tónem. „Zrekapituluj mi to.“

„Hele, ještě jednou ti opakuju, že netvrdím, že se to stalo zrovna takhle,“ upozornil ji Bosch. „Nejsem si tím vůbec jistý. Ale nebylo by to poprvé, co se nějaký policejní jeliman postřelil a pak se to pokusil hodit na někoho jiného. Protože když přiznáš, že ses nedopatřením postřelila, na oddělení už si neškrtneš. Je čas hledat si jinou práci.“

„Rozumím. Tak mi zrekapituluj, jak se to mohlo seběhnout, a já už si to přeberu.“

„No, od Anthonyho víme, že policista měl vytaženou zbraň a mířil s ní na něj. Byla to divoká honička a zatčení plné adrenalinu. Než Dexter k Anthonymu přistoupil, musel si Anthony kleknout, dát si ruce za hlavu a proplést prsty. Podle předepsaného postupu to pak probíhá tak, že jednou rukou uchopíš podezřelého za zápěstí a druhou rukou zasuneš služební zbraň do pouzdra. Pak podezřelému nasadíš pouta. Podle přepisu radiokomunikace Dexter ohlásil kód čtyři, což znamená zajištění podezřelého. A po osmi vteřinách najednou hlásil zásah policisty.“

„Proboha, ten Dexter se fakt picnul!“

Výkřik Jennifer Aronsonové zněl téměř škodolibě – ná-

hle se před ní otevírala volná cesta k úspěšné obhajobě vlastního synovce.

„Je to jen domněnka,“ zopakoval Bosch. „Ale mám k to-

mu ještě dvě věci. Zaprvé, když Anthonyho později dopadli, neměl na zápěstí Dexterova pouta. Takže ať se tam stalo cokoliv, stalo se to dřív, než mu je Dexter stačil nasadit. A pak je tady trajektorie vypálené kulky.“

„Prošla mu chodidlem,“ doplnila Aronsonová.

„Ale až potom, co mu poranila vnější část pravého lýtka. Každopádně kulka směřovala shora dolů. Ty teď potřebuješ zjistit, jestli je Dexter pravák a jestli zasouval pistoli do pouzdra, které měl na pravé straně. Jestli jo, mohlo by to znamenat, že z té zbraně bezděky vystřelil, když se ji pokoušel vrátit do pouzdra. Nezapomeň, že to byl extrémně vypjatý okamžik. Nestalo by se to poprvé.“

„A on klidně pošle šestnáctiletého kluka do vězení, aby zakryl vlastní botu.“

„Možná. V tom spisu se nikde nepíše, jak dlouho už u Policie Los Angeles pracuje. Tipl bych si, že moc dlouho ne. Mimovolný výstřel bývá většinou začátečnická chyba. Ale taky by to mohlo vysvětlovat, proč měl Anthony na rukou povýstřelové zplodiny. Během nasazování pout klečel s rukama za hlavou a Dexter stál za ním. Nevím, jak přesně je ten policajt vysoký, ale Anthonyho ruce a pravá paže se rozhodně nacházely hodně blízko případného výstřelu z ruky praváka.“

„Bože můj… Všechno to zjistím ještě během dneška.“

„Jasně, ale pamatuj, že jestli se na to takhle díváš ty, nejspíš to napadlo i lidi z Divize vnitřního vyšetřování. Ta zpráva o otiscích prstů je hodně důležitá.“

„Harry, nevím, jak ti mám za to poděkovat.“

„Můžeš mi poděkovat tak, že mě z toho vynecháš.“

„Na to se spolehni. Úplně tě vyzmizíkuju. Ale teď už musím končit. Zrovna mi ukazujou, že Anthony už sedí v návštěvní místnosti.“

„Dobře, tak hodně štěstí.“

Aronsonová zavěsila. Bosch sebral z kapoty spis a vrátil se za volant lincolnu. Haller s Lornou už zřejmě skončili s pracovními věcmi a momentálně se bavili o Hallerově dceři Hayley, která vystudovala práva na Jihokalifornské univerzitě a zrovna se připravovala na advokátní zkoušky.

„Budeš se pak muset přejmenovat na ‚Haller, Hallerová a společníci‘,“ prohodila Lorna.

„Myslím, že ona trestní právo dělat nechce,“ namítl Haller. „Chce se dát na environmentální právo a pomoct zachránit planetu.“

„Záměr chvályhodný, ale jinak strašná nuda.“

„Ona si už cestu najde.“

„Dobře, chlapi, tak já mizím. Mickey, ozvu se ti ohledně toho podvodu s kytarama. Snad bude schopen tu zálohu složit.“

„Snad ano.“

Bosch slyšel, jak Lorna sahá na kliku, aby si otevřela dveře.

„Počkej,“ upozornil ji.

Podíval se do zpětného zrcátka, aby se přesvědčil, že Lorna neotevře dveře přímo před jedoucí auto.

„Dobrý, můžeš,“ ohlásil.

„Díky, Harry,“ řekla Lorna.

Vystoupila a zabouchla dveře.

„Zabilo by tě, kdybys vystoupil a otevřel jí ty dveře sám?“ zeptal se Haller.

„Nejspíš ne,“ připustil Bosch. „Moje chyba. Kam teď?“

„Už nikam,“ odpověděl Haller. „Pro dnešek mám padla, takže mě můžeš odvézt domů.“

Bosch se podíval na hodiny na palubní desce. Ještě nebyly ani dvě odpoledne, takže končili opravdu brzy. Bosch však rychlost nezařadil. Čekal a Haller se záhy dovtípil.

„Jo, jasně,“ dovtípil se.

Vystoupil z auta a přesedl si zpátky na přední sedadlo, ze kterého předtím zvedl spis Anthonyho Marcuse a položil ho na palubní desku.

„Objevils něco v tom případu?“ zeptal se. „Když jsi volal Jennifer, zdálo se mi, že většinu času mluvíš ty.“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Bosch. „Řekněme, že jsem jí ukázal možnou cestu.“

„No tak fajn. Doufám, že tě to moc nevykolejilo, když jsi musel něco takového dělat.“

„Trochu jo. Ale srovnám se s tím. Každopádně nezapomeň, že tohle byla výjimka, Micku, a navíc jen taková drobnost. Teď se chci vrátit ke kupce sena.“

„Přesně na tohle tě potřebuju. Abys mi našel jehlu.“

Bosch se znovu zadíval do zpětného zrcátka, vyrazil od obrubníku a zamířil k Hallerovu domu. Po několika minutách prolomil mlčení.

„Ohledně toho jednání s městským advokátem v případu Ochoa z toho pro tebe kouká kolik?“

„Pro všechny tyhle případy máme progresivní sazbu. Z prvního milionu si standardně bereme pětadvacet procent a pak se to postupně zvyšuje až na třicet tři. Většina advokátů má fixní sazbu na třetinu nebo ještě víc bez ohledu na to, kolik peněz vysoudí. U mě se provize zvyšuje až v případě, že se zvýší i celková částka.“

„Ale i tak to není špatné, když je to předem jasný případ jako třeba tenhle.“

„Nikdy to není tak snadné, jak se zdá.“

„Ale tu jehlu v kupce sena nehledáš kvůli provizi na horní hranici sazby, viď?“

„Veškerou práci, kterou v takových případech odvedeme, děláme bezplatně. A teprve když někoho dostaneme ven, s radostí se ujmu jeho zastupování v žalobě o náhradu škody a pak už si účtuju obvyklou sazbu. Ale v praxi takové peníze nikdy neuvidíš. Ve většině případů omezuje odškodnění státem nařízený strop. Takže jestli se mě ptáš, zda z toho, co děláš, pro mě kouká nějaký zisk, tak teoreticky ano. Ale rozhodně to není stroj na peníze. Proč myslíš, že jsem s Lornou probíral ostatní případy? Protože potřebuju vydělat na běžné věci. Potřebuju likvidní případy, abys ty mohl dál prohledávat kupky sena.“

„Chtěl jsem se jen ujistit, nic víc.“

„Tak teď si můžeš být jistý. Dohodu o zastupování jsem s Ochoou uzavřel předtím, než mi začaly chodit tyhle hromady dopisů, a rozjet továrnu na osvobozování nevinných mi mimochodem navrhla Hayley. Jedna podobná organizace už existuje. Jmenuje se Innocence Project a jediný rozdíl spočívá v tom, že oni žijí z darů. Já ne.“

„Rozumím.“

Znovu mlčeli až do chvíle, kdy Bosch odbočil na Fareholm Drive a začal stoupat do kopce. Projel kolem Hallerova domu, nahoře se otočil, sjel o kousek níž a zaparkoval u obrubníku před schodištěm vedoucím ke vchodovým dveřím.

Oba vystoupili.

„Děkuju, Harry,“ řekl Haller.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Bosch.

„No, takhle volné odpoledne jsem neměl už hezkých pár měsíců. Chci si ho užít. Možná si zajedu do Wilshire a vyrazím na hřiště.“

„Ty hraješ golf?“

„Beru hodiny.“

„A to jsi členem ve Wilshire?“

„Přihlásil jsem se před pár měsíci.“

„Tak to ti přeju.“

„Co má tenhle tón znamenat?“

„Nic. Prostě jsem rád, že jsi členem golfového klubu. Zasloužíš si to.“

„Mám kamaráda na úřadu veřejných obhájců, který je taky členem. Zaručil se za mě.“

„Prima.“

„Co budeš dělat odpoledne ty?“

„Nevím. Nejspíš si schrupnu.“

„To bys měl.“

Bosch předal bratrovi klíče od lincolnu a vyrazil po ulici o něco níž, kde parkoval jeho jeep cherokee.

„Co tvoje nové auto?“ zavolal za ním Haller.

„Líbí se mi,“ odpověděl Bosch. „Ale pořád se mi stýská po tom starém.“

„To je pro tebe typické.“

Bosch si nebyl jistý, jak to Haller myslí. Když loni s Ballardovou vyšetřoval jeden případ, přišel při autonehodě o svůj starý vůz. A tak si místo toho původního sehnal jiný jeep cherokee z roku 1994. Jeho „nové“ staré auto mělo menší nájezd a lepší tlumiče. Navíc v ceně byly nové gumy a relativně nový lak. Nemělo sice všemožné zvonečky a cingrlátka jako Hallerův lincoln, ale domů Bosche spolehlivě dovezlo.

5

Když se Bosch po dlouhém odpoledním spánku probudil, podíval se na telefon a zjistil, že zaspal několik textových zpráv. Postupně si přečetl vzkazy od své dcery, Ballardové, Aronsonové a nakonec od barmana z Catalina Bar and Grill. Vstal, opláchl si obličej a zamířil do jídelny, kde si už kdysi hodně dávno udělal z jídelního stolu pracovní. Zastavil se u gramofonu, chvíli se probíral sbírkou desek a potom vytáhl staré album, které mívala ráda jeho matka. Deska vyšla v roce 1960, rok před matčinou smrtí, a Bosch ji léta udržoval v bezvadném stavu. Dělal to z úcty nejen k interpretovi, ale i ke své matce.

Opatrně položil jehlu na začátek druhé skladby alba Introducing Wayne Shorter. Byl to Shorterův první sólový počin po odchodu z Jazz Messengers Arta Blakeyho a nedlouho po vydání tohoto alba už hrál Shorter na tenorsaxofon po boku Milese Davise a Herbieho Hancocka. Textovka od Thea z Catalina Baru obsahovala zprávu, že Shorter právě zemřel.

Zpráva od Maddie byla krátká a obsahovala každodenní dotaz, co je nového. Bosch jí chtěl později místo odpovědi zavolat. Ballardová ho ve své zprávě jen informovala, že mu poslala e-mail. Bosch se na něj přihlásil a viděl, že mu přeposlala odkazy na dva články, které před pěti lety vyšly v Los Angeles Times. Začal je číst tak, jak byly vydány.

„A co ti na to řekla?“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST I

1

2

3

4

5