Ukážka z elektronickej knihy

Dr. Josef Raabe Slovensko, s. r. o.

Odborné nakladateľstvo

Člen skupiny KLLET

Heydukova 12 – 14, 811 08 Bratislava

Telefón: 02/32 66 18 40

E-mailová adresa: raabe@raabe.sk

www.raabe.sk

www.skolskyportal.sk

Konateľ spoločnosti: Mgr. Miroslava Bianchi Schrimpelová

Copyright:

© 2023 Dr. Josef Raabe Slovensko, s. r. o

© Autor

Všetky pravá vyhradené.

Všetky pravá vyhradené. Žiadna časť tohto diela nesmie byť reprodukovaná ani prenášaná v žiadnej forme ani žiadnym spôsobom, elektronickým
ani mechanickým, vrátane fotokópií, nahrávaním ani žiadnym dostupným prenosom informácií bez písomného súhlasu nakladateľstva
Dr. Josef Raabe Slovensko, s. r. o., okrem recenzií, kde sú citované krátke pasáže na účely zaradenia recenzie do časopisu, novín alebo vysielania.

Autor:

PhDr. Peter Kusý, PhD.

Manažérka projektu:

Mgr. Petra Hertl

ISBN: 978-80-8140-812-0

Vydanie: prvé

Rok vydania: 2023

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Použité grafické symboly

Predslov

Práve ste otvorili útlu brožúrku, ktorá nesie názov Psychohygiena učiteľa v kocke. Táto odborná publikácia si kladie za cieľ na jednej strane stručne, zrozumiteľne a v kocke priblížiť problematiku psychohygieny v kontexte pomáhajúcich profesií – špeciálne s akcentom na pedagogickú obec a prostredie školstva. Okrem vedeckých poznatkov a argumentov, ktoré stoja za teóriou, ktorú táto publikácia ponúka, je snahou zrozumiteľne odborným jazykom, azda trochu popularizačne, priblížiť jednotlivé témy aj v ich praktickej rovine. Na viacerých miestach tak nájdete rôzne tipy, odporúčania k vašej realite – tzn. nehľadajte všeobecne platné „návody“ a „manuály“. Skôr si prispôsobte a modifikujte jednotlivé tipy v súvislosti so svojimi reáliami a vlastnými potrebami.

Obsahová náplň celej publikácie je štruktúrovaná do piatich ucelených kapitol, ktoré predstavujú kompaktné tematické časti rozdelené na podkapitoly. Prvá kapitola predstavuje úvod do kontextu psychohygieny, a to zvlášť v pedagogickej a edukačnej realite a edukačnom prostredí. Postupne terminologicky vymedzíme pojem psychohygiena, odpovieme na otázky, čo všetko patrí a nepatrí do psychohygieny. Akcent bude kladený na mentálne zdravie ako základnú premennú v kontexte psychohygieny, pričom snahou bude priblížiť dôležitosť a nevyhnutnosť hovoriť o témach súvisiacich s mentálnym zdravím v školskom prostredí. A nielen o nich hovoriť, ale naučiť sa aj preberať zodpovednosť za starostlivosť o vlastné mentálne zdravie. Pripomenieme riziká zanedbávanej psychohygieny zo strany pedagógov a možné dôsledky takýchto procesov. Pokúsime sa tak odpovedať na to, prečo potrebujú zvlášť pedagógovia venovať zvýšenú pozornosť psychohygienickej starostlivosti, resp. k akým dôsledkom môže viesť zanedbaná psychohygiena z dlhodobého hľadiska.

Druhá kapitola približuje problematiku stresu, napätia a záťaže, ktoré neodmysliteľne patria do života (nielen) pedagóga. Pozrieme sa tak na základné princípy stresového manažmentu, tzn. najskôr ukotvíme základné pojmy ako stres, napätie a záťaž, zvlášť v školskom prostredí. Odlíšime od seba rôzne podoby stresu – eustres a distres – a ich špecifiká. Priblížime možné krátkodobé, ale aj dlhodobé dôsledky pôsobenia (di)stresu na organizmus a psychické fungovanie človeka. Uvedieme, čo všetko patrí medzi najčastejšie stresory, špeciálne u pedagógov v edukačnej realite. A nakoniec sa pokúsime demytologizovať často „zneužívaný“ pojem stres, pričom nádejné sú najmä rôzne výskumami podložené faktické argumenty, ktoré mýty o strese vyvracajú. Druhú kapitolu zakončíme odpoveďou na to, ako zvládať stres a záťažové situácie. Priblížime v nej stratégie zvládania stresu, tzv. copingové stratégie, popíšeme si, ako identifikovať vlastný coping, ale aj ako si osvojiť nové copingové štýly. Nakoniec prepojíme copingové stratégie s problematikou vyhorenia u učiteľov, čo môže mať určitým spôsobom preventívny charakter.

Tretia kapitola nadväzuje na predchádzajúcu, keď sa opätovne, ale tentoraz bližšie pozrieme na riziká spojené s pedagogickou profesiou, zvlášť v kontexte neefektívneho stresového manažmentu a/alebo zanedbávanej psychohygienickej starostlivosti o seba. Otvoríme tak témy, ako sú psychosomatické, stresom podmienené ťažkosti a syndróm vyhorenia, ako samostatná podkapitola zvlášť v pedagogických profesiách. Pozrieme sa na burnout z procesuálneho hľadiska, prejdeme jednotlivými fázami a popíšeme si základné signály, ktoré nasvedčujú, že u pedagóga zrejme ide o syndróm vyhorenia. Nakoniec ukážeme, ktoré kroky často vedú k syndrómu vyhorenia, resp. na čo si dávať pozor, ak chceme dlhodobo „horieť, ale nevyhorieť“.

Štvrtá a piata kapitola nadväzujúc na syndróm vyhorenia má skôr preventívno-motivačný, resp. protektívno-podporný charakter. Bližšie sa pozrieme na interné individuálne možnosti, ale aj externé vplyvy prostredia, ktoré ako determinanty nemožno podceňovať. Štvrtú kapitolu uzatvárame s akcentom na sebareflexiu a reflektovanie vlastného pedagogického pôsobenia ako základný preventívny nástroj v rukách pedagóga. Okrem toho nemožno nespomenúť supervíziu, intervíziu, mentoring či koučing ako ďalšie formy dlhodobej prevencie, ktoré sú rovnako pedagógom k dispozícii.

Posledná piata kapitola ponúka výber psychohygienických zásad, princípov a metód, ktoré by sme mali mať (minimálne) na zreteli a postupne si ich osvojovať a aplikovať do každodennej reality. Možno trochu netradične zaraďujeme k problematike psychohygieny aj ďalšiu tému, ktorá s tým úzko súvisí – work life balance, resp. rovnováhu medzi pracovným a osobným životom. Postupne sa snažíme priblížiť problematiku rovnováhy medzi pracovným prostredím a domácim (rodinným) prostredím u pedagógov, pričom nezabúdame ani na konflikt medzi prácou a rodinou v oboch smeroch. Ďalej sa venujeme možnostiam a nástrojom, ktoré sú v kontexte psychohygieny k dispozícii a každý pedagóg si ich vie a môže svojím spôsobom osvojiť. V závere ponúkame výber niekoľkých metód eliminujúcich stres a posilňujúcich celkové zdravie pedagóga. Pomyselnú bodku predstavujú ilustratívne príklady reálnych učiteľov z praxe, ktorých životné príbehy sa rôznia, ale každý z nich si prešiel určitými fázami vyhorenia, pričom v oboch spomenutých kazuistických prípadoch to dopadlo odlišne. Táto bodka tak má nielen opakovane podčiarknuť nevyhnutnosť psychohygieny a starostlivosti o svoje mentálne zdravie u pedagógov, ale taktiež demonštruje, ako to môže dopadnúť, ak ostaneme ľahostajní voči signálom oznamujúcim blížiace sa vyčerpanie či deficit (na rôznych úrovniach).

Peter Kusý

1. Psychohygiena ako (nevyhnutná) súčasť života

V rámci prvej kapitoly sa pokúsime vymedziť pojem psychohygiena, a to zvlášť v kontexte starostlivosti o svoje zdravie – najmä jeho psychickú zložku. Po iniciálnom terminologickom ukotvení v pojmoch, ktorými budeme v celom texte operovať, sa pokúsime predostrieť niekoľko argumentov, ktoré by mohli odpovedať na to, prečo vôbec nevyhnutne treba venovať zvýšenú pozornosť psychohygiene u pedagógov. Samozrejme, mnohé z definícií, ako aj psychohygienických zásad a princípov sú prenosné aj na pomáhajúce profesie v rôznych oblastiach. Zvlášť na dôležitosť pomáhajúcich pracovníkov (špeciálne psychoterapeutov) upozorňuje Pavlovič (2017), ktorý zdôrazňuje nevyhnutnosť primeranej starostlivosti o seba u ľudí pracujúcich v pomáhajúcich profesiách v priamom kontakte s klientom.

Hygiena

Pojem hygiena, od ktorého sa odvodzuje aj psychohygiena, je v našich kultúrnych podmienkach dobre známy a etablovaný. Etymologický pôvod je odvodený od gréckej bohyne zdravia Hygie, tzn. jeho podstata sa viaže na vzťah k zdraviu a hlavne k prevencii chorôb. Zvyčajne sa tak jeho konotácia spája s telesnou hygienou (biologicky orientovanou hygienou), ale spojenie mentálna hygiena – hygiena duše – duševná hygiena – psychohygiena bolo donedávna pomerne menej známe (Pavlovič, 2017).

Korene psychohygieny

Kondáš (1984) zdôrazňuje psychohygienu každodenného života, tzn. nielen tú profesijnú, ale najmä tú osobnú – každodennú.1) Autor dokonca uvažuje o tom, že korene psychohygieny siahajú až k počiatkom civilizácie, keď spomína napr. obdobie staroveku a spojitosť s vtedajšími filozofickými a etickými názormi na predstavy o tom, ako žiť šťastný a harmonický život. Už starovekí myslitelia prinášali viaceré odporúčania a postrehy, ktoré sa týkali práve starostlivosti o seba a dnes by sme ich pokojne mohli zaradiť do kategórie psychohygienických opatrení:

• Euthýmia – schopnosť udržať si dobrú myseľ a užívať pôžitky s mierou a v pravý čas.

• Athambiá – duch bez desu, čo predstavovalo umenie zbavovať sa strachu.

• Ataraxia – umenie duševne sa uvoľniť, užívať rozkoš mudrca a rozkoš z krásy.

• Gnóthí seauton – Demokritovo a Sokratovo heslo, ktoré neskôr prevzali aj starí Rimania a prekladá sa ako „poznaj sám seba“. K tomu sa ešte u niektorých mysliteľov pripájala aj zásada „premôcť sa“, a to až po odporúčanie askézy – odriekania sa, ktoré hlásal Epiktétos (Kondáš, 1984).

Súčasná psychohygiena

Aj napriek tomu, že uvedené psychohygienické zásady boli obsiahnuté v myšlienkach viacerých starovekých mysliteľov aj mnohých ich nasledovníkov, je zaujímavé, že súčasnú psychohygienu, ako ju poznáme dodnes, odštartoval príbeh jedného dvadsaťštyriročného učiteľa trpiaceho schizofréniou (Kondáš, 1984). V r. 1900 bol prvýkrát hospitalizovaný v súkromnej psychiatrickej liečebni pre depresiu a paranoju, a neskôr prešiel aj hospitalizáciami v inej súkromnej liečebni a na štátnej klinike. Počas týchto období sám zažil a bol svedkom zlého zaobchádzania s pacientmi zo strany personálu. Tieto skúsenosti publikoval v autobiografii A Mind That Find Itself2) v r. 1908 a z knihy sa stalo veľmi cenené dielo aj v odborných radoch a okamžitý bestseller. Beersov príbeh sa stal impulzom na reformu v starostlivosti o duševné zdravie najskôr v USA a neskôr v ďalších krajinách na celom svete. Sám Beers v r. 1909 inicioval založenie Národného výboru pre mentálnu hygienu (v súčasnosti známe ako Mental Health America) a neskôr aj ďalších národných a medzinárodných organizácií. V r. 1933 sa stal dokonca čestným prezidentom svetovej zdravotníckej organizácie WHO a neodmysliteľne sa tak podpísal pod vznik celosvetového psychohygienického hnutia (Szasz, 2008).

Krátky historický exkurz nám naznačuje, že koncept psychohygieny je dobre známy už skoro stodvadsať rokov a ak hovoríme o potrebe starostlivosti o vlastné mentálne zdravie, nie je to nič nové, neoverené, intuitívne. Aj keď sa pôvodne psychohygiena zrodila v klinickom nemocničnom prostredí v súvislosti so starostlivosťou o ľudí s rôznymi psychickými ťažkosťami, jej využitie je skutočne širokospektrálne.

V závere tejto časti použijeme metaforu od Schmidbauera (2015), ktorý pripomína, že na plachetnicových lodiach platí pre námorníkov železné pravidlo – jedna ruka na loď a druhá ruka na seba samého. Ak to prenesieme na pomáhajúce profesie a zvlášť pedagógov, znamená to, že jedna ruka na žiakov a druhá ruka na seba.

Ak používame obidve ruky na seba, vždy na to v konečnom dôsledku doplácajú žiaci a, naopak, ak používame obidve ruky na žiakov, je otázka času, kedy na to doplatíme my sami.

1.1 Psychohygiena ako súčasť starostlivosti
o mentálne zdravie

Problematika psychohygieny je pomerne široký multifaktoriál-
ny konštrukt a určite si nemôžeme nárokovať na jeho úplné obsiahnutie v rámci textu. Ak však uvažujeme o psychohygiene (resp. duševnej hygiene)3), vnímame ju v celom rozsahu ako súčasť starostlivosti o zdravie – najmä mentálne. Viacerí autori (napr. Kondáš, 1985; Nakonečný, 1997) odlišujú psychohygienu (ako samostatnú disciplínu) a duševnú hygienu (ako súbor konkrétnych opatrení, aplikáciu princípov, postupov v starostlivosti o mentálne zdravie). Kondáš (1985) hovoril o tzv. psychohygiene každodenného života, tzn. starostlivosti o svoje mentálne zdravie v každodenných súvislostiach, nielen v pracovnom prostredí školy a pod. Snaží sa tak zabezpečovať optimálne podmienky mentálneho zdravia a predchádzať rôznym psychickým poruchám. Každý človek sa svojím spôsobom (ne)stará o svoje mentálne zdravie, niekedy vedome a systematicky, inokedy nevedome, intuitívne či nedbalo.

Mentálnu hygienu v širšom zmysle charakterizuje Máchová (1974, podľa Kusý, Bátoryová, 2013) ako starostlivosť o mentálne zdravie, pričom si kladie za úlohu najmä nachádzanie rovnovážneho stavu vzhľadom na životné (pracovné, rodinné, existenčné) prostredie (prírodné i spoločenské) človeka. Psychohygiena sa podľa autorky zaoberá najmä odstraňovaním defektov podmienok na rozvoj mentálneho zdravia a hľadá riešenia v spoločnom pôsobení viacerých vedných disciplín.

Pojem psychohygiena

Ak sa pozrieme na psychohygienu ako na disciplínu, tak sa zaoberá súvislosťami, dotýkajúc sa nielen problematiky medicíny, ale aj psychológie, sociológie, pedagogiky a iných. V podobnom duchu sa nesie vymedzenie Kondáša (1985), ktorý hovorí o tom, že psychohygiena sa usiluje skúmať, ale aj zabezpečovať optimálne podmienky mentálneho zdravia a predchádzať vzniku (nielen) psychických porúch. Opiera sa o poznatkovú základňu psychologických vied, psychopatológie a psychiatrie, ale aj o niektoré poznatky pedagogiky a sociológie. Míček (1984, podľa Nakonečný, 1997) definuje psychohygienu ako vedu o mentálnej hygiene, pričom ju chápe ako systém vedecky prepracovaných pravidiel a rád, ktoré slúžia na udržanie, prehĺbenie alebo znovuzískanie psychického zdravia a rovnováhy. Bedrnová (2011) chápe psychohygienu širšie, ako hľadanie a nachádzanie efektívneho spôsobu života, hľadanie optimálnej životnej cesty. Rovnako v širšom zmysle slova môžeme pod pojmom psychohygiena rozumieť starostlivosť o umožnenie optimálneho fungovania psychickej činnosti. Konkrétne sem patrí prirodzený a realistický odraz reality, primerané reagovanie na všetky dôležité podnety, riešenie bežných aj neobvyklých úloh adekvátnym spôsobom, stále sa po mentálnej stránke zdokonaľovať a psychicky, prípadne aj duchovne ďalej rásť a progredovať (Vávrová & Pastucha, 2013).

Iné vymedzenie ponúka Schmidbauer (1994), ktorý hovorí o tom, že psychohygiena je náuka o duševnom zdraví (disciplína), ktorá využíva predovšetkým výsledky psychoanalýzy na vysvetľovanie a dosiahnutie zmeny pri predchádzaní psychických porúch. Cieľom tak nie je podľa autora nič menej, ako vykonať pre vnútorný psychický svet to isté, ako v prípade ochrany životného prostredia v záujme zachovania primeraného životného priestoru. Treba však dodať, že autor je psychológ a psychoanalyticky orientovaný psychoterapeut, čo je z jeho uchopenia pojmu psychohygieny citeľné.

Self-care

Pavlovič (2017) však upozorňuje na to, že v súčasnosti v zahraničnej literatúre a odborných štúdiách nájdeme pre pojem psychohygiena skôr označenie self-care – starostlivosť o seba, preto v súlade s viacerými autormi (napr. Luquette, 2007; Brucatto & Neimeyer, 2009 podľa Pavlovič, 2017 a iní) chápeme psychohygienu ako neoddeliteľnú súčasť starostlivosti o svoje mentálne zdravie.

Všeobecná koncepcia zdravia zahŕňa vo svojej podstate mentálne zdravie ako neoddeliteľnú súčasť fungovania človeka v súčasnej spoločnosti. Aj napriek tomu, že sa vymedzenie zdravia od autora k autorovi líši a kriticky reflektované sú napr. aj vymedzenia svetovej zdravotníckej organizácie WHO4), my sa v tomto texte prikloníme k humanistickému prístupu, ktorý definuje zdravie v pozitívnom slova zmysle a blíži sa k poňatiu osobnej funkčnej normy.

Zdravie je tak osobnou silou, telesnou, metafyzickou či intelektuálnou schopnosťou. Predstavuje určitý „dar“, o ktorý sa má človek starať. Stáva sa tak spôsobom žitia, pravidlom života a dokonca sa v ňom okrem bio-psycho-sociálneho zdravia objavuje aj tzv. spirituálne zdravie (Baštecká & Goldmann, 2001).

Mentálne zdravie

Existuje množstvo rozpracovaných teórií, ktoré operujú s pojmom mentálne zdravie. Napr. Křivohlavý (2003) uvádza, že zdravie sa dá definovať v dimenziách, v ktorých sa pohybujú jednotlivé teórie, tzn. že mentálne zdravie môže byť na jednej strane chápané ako prostriedok na realizáciu určitého cieľa, no na druhej strane môže byť zdravie samo osebe cieľom. Autor definuje zdravie ako „celkový (telesný, psychický, sociálny a duchovný) stav človeka, ktorý mu umožňuje dosiahnuť optimálnu kvalitu života a nie je prekážkou v rovnakom snažení druhých ľudí“ (Křivohlavý, 2003, s. 40).

V súlade s tým sa dá uvažovať, že mentálne zdravie ako základný kameň celkového zdravia vstupuje do vzťahu s optimalizáciou kvality života každého z nás. Kondáš (1985, s. 10) definuje mentálne zdravie ako „stav, v ktorom všetky psychické pochody prebiehajú optimálne, správne odrážajú vonkajšiu realitu, pričom primerané riešenie úloh sprevádza cit uspokojenia. Jeho neodmysliteľnou súčasťou je harmonický rozvoj osobnosti, ktorá predstavuje jednotu, je integrovaná, dostatočne diferencovaná a má tendenciu zdokonaľovať sa“. Autor zdôrazňuje potrebu psychohygieny, pretože sa dotýka mnohých stránok nášho každodenného života. Mali by sme počítať s určitými dialektickými rozpormi medzi jednotlivcom a prostredím, rovnako ako s rozpormi priamo v nás.

Tepperwein (1992) uvažuje o psychohygiene ako o základnom kameni pre duševné zdravie. Apeluje na zodpovednosť každého človeka za svoje zdravie, tzn. nie pasívny, zodpovednosti sa zbavujúci a alibistický prístup v zmysle „to je osud“, ale naučiť sa prevziať zodpovednosť za svoje zdravie, ako aj za rôzne zdravotné problémy a ťažkosti, čo pripomína práve psychosomatiku.

Pedagogickí pracovníci, ktorí sú v rámci svojej profesie každodenne vystavovaní veľkej miere psychickej záťaže a stresu, spadajú do kritickej kategórie profesií (v tejto súvislosti hovoríme o pomáhajúcich profesiách vo všeobecnosti), ktorým hrozí vážny dosah pracovného zaťaženia na celkové duševné zdravie (napr. Křivohlavý, 1998; Kusý, Bátoryová, 2013; Baranovská, 2014; Cimický, 2020; Smetáčková a kol., 2020 a iní).

1.2 Potrebujú aj pedagógovia psychohygienu?

Nemecký lekár Dr. Horst Hagen (1992) vo svojej popularizačnej príručke s názvom Na slovíčko, pán doktor! Nevyslovené problémy pacientov uvádza ako jeden z dôvodov vzniku rôznych zdravotných ťažkostí ľahostajnosť – k sebe, okolitému svetu, ľuďom v našom okolí a pod. Práve takýto ľahostajný prístup k sebe samému (a vôbec k všetkému) tak môže mať zo zdravotného hľadiska fatálne dôsledky a dalo by sa uvažovať aj o tom, že to platí aj pre oblasť duševného zdravia.

Každodenná prax učiteľov, vychovávateľov, pedagógov, pedagogických asistentov, ale aj iných odborníkov v školskom prostredí si vyžaduje obrovské vypätie a aktiváciu psychických síl. Tým sa zvyšujú nároky na vytváranie a udržiavanie určitých psychických rezerv, ktoré sú pravidelne praxou odčerpávané a ich dopĺňanie závisí od určitého psychohygienického štandardu každého, kto pracuje v edukačnej realite. Veľké množstvo pedagógov však zanedbáva a podceňuje dôležitosť psychohygieny (Kusý, Bátoryová, 2013).

Pavlovič (2017) dodáva, že zanedbaná, podceňovaná a celkovo nedostatočne akceptovaná je psychohygiena naprieč všetkými pomáhajúcimi profesiami, takže to neplatí len pre oblasť školstva a pre pedagógov.

Pedagóg

Výraz pedagóg pochádza pôvodne z gréckeho paidagógos, čo bolo označenie pre otroka, ktorý sa staral o syna svojho pána a sprevádzal ho do školy. Neskôr latinčina prebrala tento výraz ako paedagogus a rozšírila jeho význam z otroka na sprievodcu, učiteľa a vychovávateľa (Kudláčová, 2007, podľa Kusý, Bátoryová, 2013). Ak sa na súčasnú realitu pozrieme s určitou skepsou a prísne kriticky, narazíme na jeden z problémov súčasného školstva, a to ten, že pedagogickí pracovníci sa často stávajú tým, čo pripomína „otrokov“ vo svojom povolaní. Viacerí autori sa nezávisle od seba zhodujú v tom, že pedagógovia skutočne patria medzi najrizikovejšie skupiny z pohľadu celkového vyhorenia.

Křivohlavý (1998) zaraďuje práve školstvo na druhé miesto (po zdravotníctve), kde sa vyskytuje vyhorenie v najväčšej miere a intenzite.

Syndróm vyhorenia

Za posledných tridsať rokov sa realizovali stovky relevantných vedeckých štúdií, ktoré prinášajú výsledky o výskyte syndrómu vyhorenia u učiteľov v rôznych krajinách v rozpätí od 5 do 40 %. Tento pomerne široký rozptyl súvisí najmä s metodológiou konkrétnych výskumov (tzn. ako sa výskum realizoval), ale aj krajinou a jej kultúrnymi špecifikami, kde sa realizoval. Napr. miera vyhorenia je výrazne nižšia v tých krajinách, kde je pre vzdelávacie systémy typické, že sa vzdelaniu pripisuje vysoká hodnota, učiteľstvo má určitú prestíž a dôraz sa kladie na profesionalitu učiteľov a kolegiálnu podporu (Smetáčková a kol., 2020). Z toho pre nás vyplýva, že riziko výskytu syndrómu vyhorenia je, žiaľ, v našich reáliách podstatne vyššie ako napr. vo vyššie spomenutých vzdelávacích systémoch.

Viaceré štúdie na českých učiteľoch priniesli výsledky o výskyte syndrómu vyhorenia u 10 – 20 % pedagógov. Na porovnanie, najrozsiahlejší výskum v tejto problematike, ktorý sa realizoval na vzorke 2 394 českých učiteľov, okrem iného ukázal, že len 16 % učiteľov nevykazuje žiadne príznaky vyhorenia. Rovnako 16 % učiteľov, naopak, vykazuje príznaky rozvíjajúceho sa alebo už rozvinutého syndrómu vyhorenia.

A čo je možno najalarmujúcejšie, až 65 % učiteľov je reálne ohrozených rizikom vzniku vyhorenia (Smetáčková a kol., 2020). A práve to by mal byť dostatočný dôvod na to, aby sa venovala pozornosť profylaxii a prevencii v súvislosti s psychickým zdravím učiteľov.

Prostriedok údržby

Môžeme si takisto „požičať“ upozornenie Vymětala (2004, podľa Pavlovič, 2017), že psychohygiena je nevyhnutným prostriedkom k „údržbe“ jedného z najsilnejších nástrojov, ktoré ľudia v pomáhajúcich profesií majú k dispozícii – vlastnej osobnosti. V opačnom prípade tak narážame na množstvo (žiaľ, často) fatálnych dôsledkov, ktorým sa dá ešte v rovine primárnej prevencie predchádzať, resp. neskôr ich podchytiť a eliminovať. Pôsobenie stresu, záťaže, riziko vyhorenia, resp. nedostatočná vnímavosť a reaktivita k vlastným potrebám môžu u pedagógov prispieť k prepuknutiu, prehĺbeniu rôznych ťažkostí na bio-psycho-sociálno-spirituálnej úrovni.

Samozrejme, že syndróm vyhorenia, ako aj iné stresom podmienené a psychologické ťažkosti môžu často predstavovať prirodzené riziko pedagogických profesií. Dobrou správou však je, že poznáme možnosť, ktorá dokáže výrazne pomôcť pri zachovaní určitej miery odolnosti, celkovej psychickej pohody, rovnováhy a psychického zdravia – psychohygiena ako starostlivosť o vlastné mentálne zdravie.

2. Stres náš každodenný –
príčiny a dôsledky v kocke

Druhá kapitola prináša základné vymedzenie termínov, ktoré s psychohygienou úzko súvisia a navyše majú svoje miesto aj v každodennej pedagogickej realite. Postupne si tak zadefinujeme stres, napätie a záťaž/záťažové situácie a pokúsime sa o ich vzájomné odlíšenie, aby bol jasne nastavený terminologický rámec, v ktorom sa v kontexte tohto odborného textu pohybujeme. V závere tejto časti sa pokúsime o akúsi „demytologizáciu“ pojmu stres, tzn. uvedieme mýty a fakty o strese, ktorým často dezinformačne a nekriticky podliehame, ale neoverujeme si ich platnosť. Nakoniec si priblížime možnosti, ktoré pri zvládaní stresu máme, tzv. copingové stratégie, ktoré práve v nadväznosti na salutory ponúkajú prehľad reálnych stratégií zvládania stresu – žiaducich aj nežiaducich.

2.1 Stres, napätie a záťaž v edukačnej realite

Stres

Samozrejme platí, že nie je jednoduché nájsť jednoznačnú a všeobecne platnú definíciu pojmu stres. V kontexte psychohygieny však stres vždy predstavuje určitú reakciu, odpoveď organizmu na neprimerane veľký záťažový podnet z prostredia, resp. aj reakciu na nerovnováhu medzi požiadavkami prostredia a vlastnými schopnosťami postaviť sa týmto požiadavkám (Baranovská, 2014). V súlade s tým stres vymedzuje aj Sutherland (1997, podľa Baštecká & Goldmann, 2001), ktorý ho vníma ako reakciu na nerovnováhu medzi vnímanými požiadavkami a schopnosťami týmto požiadavkám čeliť. Stres môžeme chápať ako stav psychickej záťaže, ktorá vzniká pôsobením rušivého faktora na človeka v čase uspokojovania jeho potrieb, resp. pri dosahovaní určitých cieľov (Novák, 2004). Baštecká a Goldmann (2001) hovoria o tom, čo mnohé vymedzenia pojmu stres od rôznych autorov spája5): zvyčajne vždy ide o človeka, na ktorého pôsobia požiadavky prostredia (niekedy to môže byť hrozba) a on nemá dostatok zdrojov, aby na ne primerane odpovedal, takže sa dostáva do stresového stavu.

Záťaž

Čo sa týka záťaže, tá je v ponímaní Bratskej (1991, podľa Baranovská, 2014) nadradeným pojmom pre rôzne psychické stavy aj fyziologické reakcie, pričom stres je skôr pojmom označujúcim krajné formy záťažových stavov, ktoré si vyžadujú mimoriadnu aktiváciu jedinca ako takého. Autorka ďalej hovorí o tom, že záťaž ako taká sa zvyčajne rozdeľuje na fyzickú, psychickú a senzorickú. My sa budeme v súvislosti s edukačnou realitou venovať najmä psychickej, ktorá predstavuje jav pôsobiaci zaťažujúco na jedinca a vyžadujúci si psychickú aktivitu, psychické spracovávanie a vyrovnávanie sa s požiadavkami a vplyvmi prostredia. Práve v kontexte reality školského prostredia je dôležité nezabúdať na tzv. psychosociálnu záťaž. V tomto prípade je to „jav, ktorý pôsobí zaťažujúco na organizmus a vyžaduje si psychickú aktivitu, psychické spracovanie a vyrovnávanie sa s požiadavkami a vplyvmi životného prostredia, ktoré vyplývajú zo sociálnych procesov a spoločenských väzieb, z interakcií medzi jednotlivcami v skupine a v dave“ (Baranovská, 2014, s. 11). Paulík a kol. (2012) sa prikláňajú k vymedzeniu záťaže ako stavu, keď je človek vystavený nejakým nárokom, s ktorými sa musí s vynaložením určitého úsilia vyrovnať v adaptačnom procese. Pedagóg je často na základe nárokov, ktoré sú na neho kladené, vystavovaný psychickému preťaženiu. Tento stav je typický tým, že sám pedagóg si väčšinou uvedomuje konflikt medzi nárokmi kladenými na svoju osobu alebo svoju pracovnú pozíciu a zároveň medzi svojou výkonnosťou, resp. schopnosťou podať výkon (odučiť, zvládnuť triedu a pod.).

Stupne
záťaže

Z pohľadu intenzity možno u pedagógov uvažovať o rôznych stupňoch psychickej záťaže (Baranovská, 2014):

• Bežná záťaž – nároky sú nám známe, už sme sa s nimi stretli a vedú skôr k využívaniu stereotypných vzorcov správania a konania.

• Zvýšená záťaž – zvyčajne sa objavuje v tých pracovných situáciách v školskom prostredí, keď už nestačia bežné, zaužívané spôsoby riešenia, reagovania a správania. Sú pre pedagóga nové, stretáva sa s nimi prvýkrát a je preto nevyhnutné vynaložiť oveľa väčšie úsilie a psychické sily na ich zvládnutie.

• Hraničná záťaž – zvyčajne vzniká v situáciách, keď dochádza k výraznému nesúladu medzi reálnymi schopnosťami pedagóga, jeho pripravenosťou a nárokmi vonkajšieho prostredia. Riešenie takýchto situácií je možné len mobilizáciou a vynaložením mimoriadnych psychických síl.

• Extrémna záťaž – objavuje sa vtedy, keď je obrovský rozpor medzi požiadavkami vonkajšieho prostredia, možnosťami pedagóga a jeho predpokladmi potrebnými na zvládnutie týchto požiadaviek. Nesúlad je taký veľký, že nie je v jeho silách a reálnych možnostiach adekvátne reagovať a brániť sa takejto nadmernej záťaži.

Koniec ukážky