Jen Marlin

VETROPLAVCI 

KDE VEĽRYBY SPIEVAJÚ

Ukážka z elektronickej knihy

Osobitne ďakujem Erin Falligantovej.

Text Copyright © 2022 by Working Partners Limited

Illustrations Copyright © 2022 by HarperCollinsPublishers

Translation © Katarína Karovičová 2024

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2024

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať

ani šíriť v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami,

či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok,
respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného

systému bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Jen Marlin: Wind Riders: Whale Song
of Puffin Cliff, ktorý vyšiel vo vydavateľstve HarperCollins
Childrens Book, New York 2021, preložila Katarína Karovičová.

Zodpovedná redaktorka Katarína Jusková

Editorka Katarína Škorupová

Sadzba a zalomenie ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Tlač TBB, a.s., Banská Bystrica

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným
odporúčaním pre konečných predajcov.

ISBN 978-80-556-6536-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Venujem Stacey a jej sestre Whaley.

1. KAPITOLA

PIESOČNÉ KRABY  A MORSKÉ SKLO

Sofia plávala v príboji v plytkej vode, dávala pritom pozor, aby mala hornú časť šnorchla stále nad vlnami. Začrela vedierkom do piesku na dne a nabrala doň kamienky a lastúry. Potom vystrčila hlavu z vody a pátrala pohľadom po Maxovi.

Jej plavovlasý kamarát bol už na pláži, šnorchlovací výstroj ležal vedľa neho.

„Poď, niečo som našiel!“ zvolal Max.

Sofia sa rozbehla na breh tak rýchlo, že sa skoro potkla o svoje potápačské plutvy.

Max si držal pred očami dva jasné ligotavé kamienky.

„Mám jedno oko modré, druhé zelené,“ povedal. „Nie sú nádherné?“ Zvodne zaklipkal mihalnicami.

Sofia ho štuchla do pleca.

„To je morské sklo! Ktovie, či tu tiež nejaké nemám.“ Vysypala vedierko a hľadala farebné skielka vyhladené morskými vlnami.

„Pieskový dolár!“ Max ukázal na biely okrúhly predmet s hviezdou navrchu. „Si boháčka!“

Sofia ho zdvihla.

„Môžem ho s niekým vymeniť za skutočný dolár,“ vyhlásila a predstavila si malého morského živočícha, z ktorého pochádzala lastúra. Potom sa načiahla za sivou ulitou, ale vzápätí zmeravela. Ulita sa hýbala.

Max ju zdvihol.

„Piesočný krab! Hej, kamarát!“ Nožičky kraba ho šteklili na dlani. Keď ho položil na piesok, krab pohýbal tykadlami v tvare V a zahrabal sa do piesku.

„Šikovný!“ povedala Sofia a odhrnula si vlasy. „O piesočných kraboch som čítala.“

„Ja tiež. A starý otec mi o nich rozprával.“ Max žil vo Hviezdnej zátoke so svojím dedom, bývalým rybárom. Zaclonil si oči a zahľadel sa na ich rybársky čln v prístave, zľahka sa hojdal na ligotavých vlnách. Trávil na ňom skoro toľko času ako na súši a starý otec ho naučil všetko, čo vedel o morských živočíchoch.

Aj Sofia však mala bohaté vedomosti o rozličných zvieratách. Jej mama bola zverolekárka a Sofia trávila vo Hviezdnej zátoke prázdniny s rodičmi.

Max si zrazu všimol kúsok oranžového plastu, ktorý vytŕčal z kôpky Sofiiných lastúr. Vystrel k nemu ruku a vzdychol. Z loga grilu Veselá ryba naňho cerila zuby usmiata ryba.

„Smeti,“ povedala Sofia a zamračila sa.

Max mlčky prikývol.

„Plast z reštaurácie s rýchlym občerstvením. V mori je ho plno.“

„Idem ho vyhodiť!“ vyskočila Sofia, vzala úlomok plastu a odšuchtala sa s ním k najbližšej nádobe na triedený odpad, ani sa nenamáhala vyzuť si plutvy.

Keď sa vrátila, Max ukázal na biely trojuholník na jej kôpke lastúr.

„Takže aj ty si našla morské sklo!“

„Vyzerá ako ľad!“ povedala Sofia. Ale keď ho zdvihla, zrazu priletela čajka a vytrhla jej ho z ruky. „Hej, ty!“ zavolala na ňu Sofia.

Čajka však so svojím úlovkom neodletela, zosadla obďaleč na piesok a pustila sklo zo zobáka. Potom obrátila bielu hlavu a zahľadela sa na nich záhadnými tmavými očami.

„To je naša známa,“ zašepkal Max a po chrbte mu od vzrušenia prebehli zimomriavky. Čajka sa zjavila vždy, keď nadišiel čas na ďalšie dobrodružstvo na Veternici, čarovnej plachetnici, ktorú našli ukrytú v mangrovovom lesíku pri pláži.

„Poďme na loď!“ vyskočila Sofia.

„Počkaj,“ odvetil so smiechom Max. „Nechceš si najskôr vyzuť plutvy?“

Sofia si pozrela na nohy.

„Aha. Jasné!“ Stiahla si plutvy a rýchlo sa obliekla. Potom sa rozbehla za čajkou po pláži k promenáde, ktorá viedla k mangrovníkom.

Keď vošla do chladného vlhkého porastu, na cestičke pred ňou ležali tiene. Kliesnila si cestu cez poprepletané konáre a lístie, až sa dostala na čistinku, kde na nich čakala Veternica.

Stará plachetnica ležala na boku ako veľryba uviaznutá napoly na suchu a napoly vo vode. Zvetrané dosky boli vyblednuté a roztrhaná plachta sa zľahka pohybovala, akoby Sofiu zdravila.

Keď k nej Max dobehol, šťastne si vydýchol. Veternica vyzerala ako stará stroskotaná plachetnica, lenže on najlepšie vedel, ako je to s ňou naozaj. Na tejto čarovnej lodi sa so Sofiou už niekoľkokrát doplavili do ďalekých krajín. Veternica sa s nimi vždy vrátila sem, do čarovného mangrovového lesíka, a v skutočnosti medzitým neuplynul ani okamih – akoby vôbec nikde neboli. Ale aké zažili dobrodružstvá!

Koniec ukážky