Střela mimo cíl
Author: Richard Osman
Date: 2024-04-18T22:00:00+00:00
Description: Richard Osman – Střela mimo cíl
Publisher: Nakladatelství Slovart
Rights: Copyrighted

Elektronická kniha

Copyright © 2022 Richard Osman

Translation © 2024 Barbara Hajná

Czech edition © 2024 Nakladatelství Slovart, s. r. o.

Cover by Richard Bravery

All rights reserved

Střela mimo cíl

Z anglického originálu The Bullet That Missed
přeložila Barbara Hajná

Redigovala Hana Pernicová

Korektury Jana Kunová

Editorka Kateřina Eliášová

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v roce 2024

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydání první

ISBN 978-80-276-0878-2

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1
www.slovart.cz

Cena uvedená na obálce je nezávazným

doporučením pro konečné prodejce

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Pro Ingrid. Čekal jsem na Tebe.

Bethany Waitesová chápe, že teď už není cesty zpět. Musí být odvážná a zjistit, jak se to celé vyvine.

Potěžká střelu v ruce.

V životě jde o to, jestli člověk pozná, když se mu naskytne příležitost. Jestli chápe, jak vzácně k tomu dochází, a jestli ji dokáže využít, když to jde.

„Přijď za mnou. Chci si jen promluvit.“ Tak to stojí v tom mailu. Od chvíle, kdy ho dostala, jí ta slova nemizí z hlavy. Má to udělat?

Než se rozhodne, zbývá ještě jedno: napsat Mikeovi.

Mike ví, na jakém námětu pracuje. Podrobnosti nezná – něco si reportérka musí nechat pro sebe –, ale je mu jasné, že jde o rizikový materiál. V případě potřeby se na něj může spolehnout, ale jisté záležitosti si musí vyřídit sama.

Ať už se dnes večer stane cokoli, o Mikea Waghorna by přišla nerada. Je to dobrý kamarád. Laskavý a zábavný chlapík. Proto ho diváci milují.

Jenže Bethany touží po něčem větším a teď má možná šanci se k tomu dostat. Ta šance s sebou nese i nebezpečí, ale šance to je.

Napíše zprávu a odešle ji. Dnes večer jí už neodpoví, je pozdě. A nejspíš je to tak lepší. Úplně ho slyší: „Koho napadne posílat esemesky v deset večer? Leda mileniály a úchyláky.“

Takže jdeme na to. Přišel čas, aby si Bethany roztočila kolo osudu. Přežije, nebo zemře?

Nalije si drink a naposledy se zadívá na střelu. Vlastně nemá na vybranou.

Tak na příležitosti.

První část

Kam se člověk podívá,  uvidí známou tvář

1

„Mejkap nepotřebuju,“ říká Ron. Sedí na židli s rovným opěradlem, protože podle Ibrahima se v televizi nesmí hrbit.

„Vážně ne?“ opáčí jeho maskérka Pauline Jenkinsová, která si z tašky vytahuje štětce a pudřenky. Na stůl ve Skládačkové místnosti si už postavila zrcadlo. To je po obvodu posázené žárovkami a jejich záře se odráží od třešňových náušnic, které Pauline při pohybu poskakují v uších.

Ron cítí, jak se mu mírně zvedá hladina adrenalinu. Tohle je ono. Ukázat se v televizi. Ale kde jsou ostatní? Řekl jim, že se můžou připojit, „jestli se jim bude chtít, o nic moc nejde“, ale pokud to neudělají, bude zklamaný.

„Jen ať lidi vidí, jak vypadám,“ řekne Ron. „Tenhle obličej jsem si zasloužil, dá se z něj přečíst můj příběh.“

„Ten příběh bude asi horor, jestli se neurazíte?“ poznamená Pauline, zadívá se na konturovací paletku a pak na Ronův obličej. Pošle mu polibek.

„Každej nemusí bejt fešák,“ řekne Ron. Jeho přátelé vědí, že rozhovor začíná ve čtyři. Takže tu určitě za chvilku budou?

„To máte svatou pravdu, zlato,“ odpoví mu Pauline. „Zázraky dělat neumím. Ale pamatuju si, jak jste vypadal zamlada. Když si někdo potrpí na drsnější týpky, tak se na vás rozhodně dalo koukat, ne?“

Ron zabručí.

„A abych byla upřímná, já si na takový týpky potrpím, to je přesně moje gusto. Vy jste přece v jednom kuse bojoval za pracující lidi, ne, pořádně jste se do toho opíral?“ Pauline otevře pudřenku. „Tomu pořád věříte, ne? Pořád jste na straně dělníků?“

Ron lehounce stáhne ramena, jako když se býk chystá vběhnout do arény. „Jestli tomu pořád věřím? Jestli věřím v rovnoprávnost? Jestli věřím v sílu pracující třídy? Jak se jmenujete?“

„Pauline,“ řekne Pauline.

„Jestli pořád věřím, že za poctivou práci má člověk dostávat důstojnou mzdu, Pauline? Víc než kdy dřív.“

Pauline přikývne. „No výborně. Tak teď na pět minutek zavřete pusu a nechte mě dělat práci, za kterou jsem tady placená, totiž připomenout divákům pořadu Dnes večer na jihovýchodě, co jste za sekáče.“

Ron otevře ústa, ale zcela netypicky z nich nevyjdou žádná slova. Pauline mu bez dalších cavyků začne na tvář nanášet podklad. „Důstojnost, no to teda jo. Vy ale máte nádherný oči. Jako Che Guevara, kdyby dělal v docích.“

Ron v zrcadle vidí, že dveře Skládačkové místnosti se otvírají. Vchází Joyce. Však věděl, že ho nenechá na holičkách. Už proto, že ví, že tu bude Mike Waghorn. Popravdě řečeno to celé byl její nápad. To ona vybrala tu složku.

Ron si všimne, že Joyce má na sobě nový kardigan. Prostě si nemůže pomoct.

„Tos nám neřekl, že tě budou líčit, Rone,“ poznamená Joyce.

„Neměl jsem na vybranou,“ odpoví Ron. „Tohle je Pauline.“

„Zdravím, Pauline,“ řekne Joyce. „Tady se pořádně nadřete.“

„Už jsem dostala zabrat i víc,“ odvětí Pauline. „Pracovala jsem na seriálu Pohotovost.“

Dveře se znovu otevřou. Vejde kameraman, za ním zvukař a za zvukařem se zalesknou bílé vlasy, tiše zašustí drahý oblek a zavane dokonalá, mužná, ale zároveň jemná vůně Mikea Waghorna. Ron postřehne, že Joyce se rázem začervená. Kdyby mu Pauline pod oči zrovna nevklepávala korektor, obrátil by je v sloup.

„No tak jsme tu všichni,“ pronese Mike s úsměvem stejně běloskvoucím, jako jsou jeho vlasy. „Já jsem Mike Waghorn. Ten jediný, pravý a nefalšovaný.“

„Ron Ritchie,“ opáčí Ron.

„Sám veliký,“ na to Mike a potřese Ronovi rukou. „Vůbec jste se nezměnil! Připadám si, jako bych byl na safari a uviděl zblízka lva, pane Ritchie. Že je to pořádný kus lva, Pauline?“

„Kus to je, o to nic,“ souhlasí Pauline a pudruje Ronovi tváře.

Ron sleduje, jak se Mike zvolna obrací k Joyce a očima ji svléká z nového kardiganu. „A kdo jste vy, pokud se mohu zeptat?“

„Joyce Meadowcroftová.“ Málem udělá pukrle.

„No vida,“ praví Mike. „Takže vy a úžasný pan Ritchie patříte k sobě, Joyce?“

„Panebože, to ne, kdepak, to je ale nápad, ne ne, bože můj, to ne. Ne,“ odpoví Joyce. „Jsme jen přátelé. Bez urážky, Rone.“

„Takže přátelé,“ řekne Mike. „Ten Ron má ale kliku.“

„Nech toho koketování, Mikeu,“ ozve se Pauline. „O to nikdo nestojí.“

„Ale jo, Joyce o to stojí,“ namítne Ron.

„To je pravda,“ přisvědčí Joyce. Sice jen v duchu, ale dost důrazně, aby to bylo zjevné.

Dveře se opět otvírají a Ibrahim strčí hlavu do místnosti. Hodnej kluk! Tak už schází jen Elizabeth. „Nejdu pozdě?“

„Právě včas,“ odpoví Joyce.

Zvukař Ronovi na klopu připíná mikrofon. Ron si na Joyceino naléhání vzal přes tričko West Hamu sako. Podle něj to ale nemuselo být. Spíš je to úplná svatokrádež. Ibrahim se usadí vedle Joyce a zadívá se na Mikea Waghorna.

„Vy jste velmi pohledný, pane Waghorne. Klasicky pohledný.“

„Děkuju,“ odpoví Mike a souhlasně přitom přikývne. „Hraju squash, používám hydratační krémy a o zbytek se stará příroda.“

„A ještě asi tak tisícovka týdně za mejkap,“ poznamená Pauline, která dokončuje Ronovo líčení.

„O mně se taky často říká, že jsem pohledný,“ řekne Ibrahim. „Říkám si, že kdyby se můj život vyvíjel jinak, možná bych taky mohl v televizi hlásit zprávy.“

„Já nejsem hlasatel,“ podotkne Mike. „Jsem novinář, který náhodou taky předčítá zprávy.“

Ibrahim kývne. „Bystrá hlava. A čich na příběhy.“

„No, proto jsem tady,“ řekne Mike. „Jakmile jsem přečetl ten mail, bylo mi jasné, že je za tím příběh. Nový životní styl, seniorské vesničky, a uprostřed toho všeho slavná tvář Rona Ritchieho. Hned si říkám: ‚Jo, na tohle diváci uslyší.‘“

Pár týdnů panoval klid, ale teď se jejich parta k Ronovu potěšení zase pouští do akce. Celé tohle interview slouží jako návnada. Vymyslela to Joyce, aby Mikea Waghorna přilákali do Coopers Chase. Aby zjistili, jestli by jim s tímhle případem mohl pomoct. Joyce napsala mail jednomu z producentů pořadu. Tak jako tak to znamená, že se Ron zase jednou objeví v televizi, a z toho má velkou radost.

„Povečeříte s námi potom, pane Waghorne?“ ptá se Joyce. „Máme rezervaci na půl šesté. Až skončí špička.“

„Prosím, říkejte mi Mikeu,“ odpoví Mike. „A bohužel nemůžu. Snažím se s lidmi moc nestýkat. Chápete, kvůli soukromí, bacilům a tak. Jistě mi rozumíte.“

„Ach tak,“ řekne Joyce. Ron vidí, jak je zklamaná. Jestli se kdekoli v Kentu či Sussexu vyskytuje větší fanoušek Mikea Waghorna než Joyce, pak by ho Ron rád viděl. Vlastně, když se nad tím pořádně zamyslí, tak by ho viděl dost nerad.

„Vždycky je tam dost alkoholu,“ říká Ibrahim Mikeovi. „A nejspíš se tam vyskytne spousta vašich fanoušků.“

Nechají Mikeovi chviličku, aby to zvážil.

„A mohli bychom vám tam vyprávět o Čtvrtečním klubu amatérských detektivů,“ dodá Joyce.

„Čtvrteční klub amatérských detektivů?“ zopakuje Mike. „To zní jako něco vymyšleného.“

„Když na to přijde, svým způsobem je vlastně vymyšlené všechno,“ prohodí Ibrahim. „Mimochodem, ten alkohol je k dispozici zdarma. Pokusili se to zrušit, ale svolali jsme schůzi, padlo tam pár slov a nakonec si to rozmysleli. A v půl osmé jsme hotoví.“

Mike se zadívá na hodinky a potom na Pauline. „Rychlou večeři bychom možná zvládli?“

Pauline pohlédne na Rona. „Vy tam budete?“

Ron se podívá na Joyce, která rozhodně přikývne. „Zdá se, že jo.“

„Takže zůstaneme na večeři,“ řekne Pauline.

„Výborně, výborně,“ řekne Ibrahim. „Něco bychom s vámi chtěli probrat, Mikeu.“

„A co konkrétně?“ chce vědět Mike.

„To si povíme potom,“ odvětí Ibrahim. „Teď se musíte soustředit na Rona, nerad bych vás rozptyloval.“

Mike se usadí v křesle proti Ronovi a začne počítat do deseti. Ibrahim se nakloní k Joyce.

„Zkouší hlasitost mikrofonu.“

„To mi došlo,“ odpoví Joyce a Ibrahim kývne. „Děkuju, že jsi ho přesvědčil, aby zůstal na večeři – člověk nikdy neví, že?“

„To skutečně neví, Joyce, máš úplnou pravdu. Možná se ještě letos vezmete. A i kdyby ne, což je možnost, se kterou musíme počítat, určitě toho spoustu ví o Bethany Waitesové.“

Dveře se znovu otevřou a do místnosti vstoupí Elizabeth. Celý klub je pohromadě. Ron zakrývá dojetí. Takovouhle partu kamarádů měl naposled v době stávky tiskařů ve Wappingu, když po policejním zásahu všichni skončili v nemocnici. To bývaly časy.

„Nevšímejte si mě,“ řekne Elizabeth. „Vypadáš nějak jinak, Rone, čím to? Tak nějak… zdravě.“

Ron zabručí, ale všimne si, že Pauline se usmívá. Úsměv má nádherný, to jí musí přiznat. Patří Pauline do jeho ligy? Bude jí něco pod sedmdesát, na něj trošku mladá, ne? Do jaké ligy vůbec dneska patří on sám? Už to dlouho nezkoumal. No ale stejně, tomu tedy říká úsměv.

2

Řídit z vězeňské cely obchody s drogami, ve kterých se točí milion liber, může být složité. Connie Johnsonová nicméně zjišťuje, že to není nemožné.

Většina personálu věznice spolupracuje, a proč by taky ne? Connie mezi ně rozhazuje dost peněz. Pořád se ale najde pár strážných, kteří na její hru nepřistoupili, a tenhle týden už Connie musela spolknout dvě nepovolené SIM karty.

Diamanty, vraždy, taška s kokainem. Velice obratně to na ni nastražili, a teď jí do soudního procesu zbývají dva měsíce. Dává si záležet, aby celou tu dobu všechno klapalo.

Možná ji uznají vinnou, možná ne, ale Connie se do budoucna odjakživa dívá optimisticky. Počítej vždycky s úspěchem, říkávala její máma, i když je taky pravda, že dost brzy umřela, protože ji srazila nepojištěná dodávka.

Především je fajn, když má člověk co na práci. Pravidelný režim má ve vězení velký význam. Taky je důležité mít se na co těšit a Connie se těší, že zabije Bogdana. Kvůli němu skončila tady, takže je úplně fuk, jestli má Bogdan oči jako horská jezírka, zkrátka musí jít pod drn.

A ten stařík taky. Ten, co Bogdanovi pomohl dostat ji sem. Vyptala se na něj a zjistila, že se jmenuje Ron Ritchie. Tak ten to má taky spočítané. Počká s tím, až bude po procesu – vraždění svědků většinou porotu moc neokouzlí –, ale pak je oba oddělá.

Connie se koukne na mobil a uvidí na Tinderu jednoho zaměstnance vězeňské správní budovy. Plešatí a na fotce stojí vedle něčeho, co vypadá jako volvo, ale Connie stejně posune prst doprava, protože člověk nikdy neví, kdy se mu někdo bude hodit. Okamžitě zjistí, že je systém propojil. To je teda překvápko!

Rona Ritchieho si Connie pořádně proklepla. Vypadá to, že v sedmdesátkách a osmdesátkách byl slavný. Prohlíží si na displeji jeho fotku, kde připomíná neúspěšného boxera a něco vyřvává do megafonu. Zjevně chlápek, který byl rád středem pozornosti.

Ty máš ale kliku, Rone Ritchie, pomyslí si Connie. Až s tebou skončím, zase se o tobě bude mluvit.

Jedno je jisté: Connie udělá, co bude moct, aby z vězení vypadla co nejdřív. A jakmile bude venku, mejdan může začít.

Občas si prostě musíte počkat. Connie se zamřížovaným oknem zadívá na vězeňský dvůr a na kopce za ním. Zapne kávovar značky Nespresso.

3

Mike a Pauline večeří s nimi.

Ibrahim je šťastný, kdykoli je celá parta pohromadě. A když pohromadě plánuje akci. Joyce prosazovala, aby se pustili do vyšetřování případu Bethany Waitesové. Ibrahim ji hbitě podpořil. Jednak proto, že je ten případ zajímavý. A neuzavřený. Ale hlavně proto, že se zamiloval do Joyceina nového pejska Alana a teď se bojí, že kdyby Joyce naštval, mohla by mu k Alanovi omezit přístup.

„Dáte si kapku červenýho, Mikeu?“ ptá se Ron a zvedá láhev.

„Co to je?“ zeptá se Mike.

„Jak to myslíte?“

„Jaké víno to je?“

Ron pokrčí rameny. „Červený, značku neznám.“

„Oukej, tak si pro jednou zariskujeme,“ opáčí Mike a nechá si nalít.

Všichni touží promluvit si s Mikem Waghornem o vraždě Bethany Waitesové. Předpokládají, že Mike má informace, které se dosud nevyskytují v oficiálních policejních dokumentech. Mike o tomhle plánu samozřejmě zatím nemá ani ponětí. Jenom si ve společnosti čtyř neškodných důchodců vychutnává víno zdarma.

Ibrahim s vyptáváním na vraždu trpělivě počká, protože ví, jak je Joyce ze setkání s Mikem nadšená a že pro něj má přichystaných plno vlastních otázek. Pro případ, že by nějakou z nich zapomněla, si je zapsala do notýsku, který má uložený v kabelce.

Teď, když už před Mikem stojí sklenka blíže neurčeného červeného, má Joyce zjevně za to, že se do nich může pustit. „Když předčítáte zprávy, Mikeu, je to všechno sepsané předem, nebo to můžete říct vlastními slovy?“

„To je vynikající dotaz,“ odpoví Mike. „Vnímavý, jde přímo na kořen věci. Je to celé sepsané, ale já se psané verze vždycky nedržím.“

„Po všech těch letech už na to máte právo,“ poznamená Joyce a Mike souhlasí.

„Občas mám ale kvůli tomu průšvih,“ prohodí. „Poslali mě do Thanetu na kurs nestrannosti.“

„To se máte,“ poznamená Elizabeth.

Ibrahim zahlédne, jak Joyce pokradmu nahlíží do zápisníku ukrytého v kabelce.

„Berete si na ty zprávy nějaké zvláštní oblečení?“ ptá se Joyce. „Třeba speciální ponožky nebo tak něco?“

„Ne,“ odpoví Mike. Lehce zklamaná Joyce přikývne a pak znovu nakoukne do zápisníku.

„Co když během vysílání musíte na záchod?“

„Prokristapána, Joyce,“ ozve se Elizabeth.

„Zajdu si před vysíláním,“ odvětí Mike.

Tohle všechno je sice zábava, ale Ibrahim si přesto říká, že by asi měl tempo večera trošku popohnat. „Takže, Mikeu, máme tu takovou –“

Joyce mu položí ruku na předloktí. „Promiň, Ibrahime, jen ještě pár drobností. Jaká je Amber?“

„Kdo je Amber?“ zajímá se Ron.

„Je ve zprávách s Mikem,“ odpoví Joyce. „Rone, vážně se ztrapňuješ.“

„To dělávám,“ opáčí Ron. Ta slova nasměruje přímo k Pauline, která si před večeří podle Ibrahimova názoru velmi úmyslně sedla právě vedle Rona. Obvykle vedle něj sedává Ibrahim. Ale co na tom.

„Dělá to sice teprve tři roky, ale už se mi začíná zamlouvat,“ říká Joyce.

„Je skvělá,“ řekne Mike. „Tráví spoustu času v posilovně, ale je skvělá.“

„Taky má krásné vlasy,“ podotkne Joyce.

„Joyce, zprávaře byste měla hodnotit podle jejich novinářských kvalit,“ namítne Mike. „A ne podle vzhledu. Zvláště ženy v naší branži tomu čelí velice často.“

Joyce přikývne, hodí do sebe polovinu sklenky bílého a znovu kývne. „Chápu, jak to myslíte, Mikeu. Já jsem prostě jen přesvědčená, že člověk může být nesmírně nadaný a zároveň mít i krásné vlasy. Možná jsem povrchní, ale pro mě je důležité obojí. Třeba Claudia Winklemanová je dobrý příklad. Vy sám máte taky krásné vlasy.“

„Dám si biftek, prosím,“ řekne Mike číšníkovi, který přišel převzít objednávky. „Rare až medium rare, radši krvavější. Ale jestli bude nakonec spíš medium, taky to přežiju.“

„Četl jsem, že jste buddhista, Mikeu?“ Dopoledne Ibrahim věnoval zkoumání, co je jejich host zač.

„To jsem,“ odpoví Mike. „Už asi třicet let.“

„Aha,“ na to Ibrahim. „Já myslel, že buddhisté jsou vegetariáni. Skoro jsem si tím byl jistý.“

„Já jsem zároveň i anglikán,“ řekne Mike. „Takže si zásady vybírám. V tom spočívá podstata buddhismu.“

„Tak teď už to chápu,“ odvětí Ibrahim.

Mike upíjí už z druhé skleničky červeného a zřejmě je připraven zahájit audienci. Dokonalé načasování.

„Tak mi povězte, co obnáší ten Čtvrteční klub amatérských detektivů,“ pronese.

„Moc o tom nemluvíme,“ odpoví Ibrahim. „Ale jde o to, že se jednou za týden sejdeme, takhle my čtyři, a podíváme se do starých policejních složek. Zkoušíme, jestli třeba nevyřešíme nějaký případ, se kterým se to jim nepovedlo.“

„To vypadá na zábavného koníčka,“ prohodí Mike. „Hrabat se v dávných vraždách. Vsadím se, že ty vás asi pořádně zaměstnají. Ty malé šedé buňky to pěkně udržuje v chodu, co? Rone, neměli bychom si dát ještě jednu lahvičku toho červeného?“

„Poslední dobou se zabýváme spíš nedávnými vraždami,“ nadhodí Elizabeth další návnadu.

Mike se zasměje. Zjevně ho ani nenapadlo, že by Elizabeth mluvila vážně. A nejspíš je to tak nejlepší. Ještě ho nechtějí vyděsit.

„Zdá se, že vám nevadí dostat se tu a tam trošku do průšvihu,“ poznamená Mike.

„Já průšvihy odjakživa přitahuju,“ řekne Ron.

Pauline Ronovi dolije sklenku. „Tak to si dávejte bacha, Rone, protože já jsem odjakživa pořádná průšvihářka.“

Ibrahim vidí, jak se Joyce po těchto slovech lehounce a potajmu usměje. Rozhodne se, že než začnou hovor jemně a zvolna stáčet k Bethany Waitesové, musí se ještě na něco zeptat sám. Otočí se k Pauline.

„Vy jste vdaná, Pauline?“ zajímá se.

„Vdova,“ odpoví Pauline.

„No nazdar!“ vyjekne Joyce. Ibrahim si všímá, že aktuální kombinace vína a přítomnosti slavné osoby zvyšuje Joyceinu rozvernost.

„Jak dlouho už jste sama?“ ptá se Elizabeth.

„Půl roku.“

„Půl roku? To nic není,“ prohlásí Joyce a položí ruku na Paulininu. „Po půl roce jsem ještě pořád do opékače dávala o toast víc.“

Nastala už ta pravá chvíle? Jdeme na to, říká si Ibrahim. Začneme s lehkými, drobnými posuny v konverzaci, které nás dovedou k tématu Bethany Waitesové. Jde o rafinovaný, složitý tanec s Ibrahimem v úloze vedoucího choreografa. První tah už má dopodrobna naplánovaný. „Takže, Mikeu. Říkám si, jestli –“

„Jedno vám řeknu, a to zadarmo,“ řekne Mike, který Ibrahima nebere na vědomí a skleničkou udělá ve vzduchu kruh. „Jestli chcete řešit vraždu, mám pro vás jedno jméno.“

„Ano?“ pobídne ho Joyce.

„Bethany Waitesová,“ vysloví Mike.

Už ho mají. O koho Čtvrteční klub amatérských detektivů stojí, toho taky pokaždé dostane. Ibrahim si nikoli poprvé uvědomuje, že lidé jako by se často ani nemohli dočkat, až se chytí do jejich pastí.

Mike jim odvypráví příběh, který už znají z policejních záznamů. Všichni přikyvují, jako by se dozvídali něco nového. Bethany Waitesová, vynikající mladá reportérka. Významná reportáž, na které pracovala, obrovský daňový podvod a pak její nevysvětlená smrt. Uprostřed noci sjela s autem ze Shakespearova útesu. Nic nového. Teď jim Mike ukazuje poslední zprávu, kterou mu Bethany poslala večer předtím, než zemřela: Tohle neříkám dost často, ale děkuju Ti. Dojemné, ovšem. Ani tohle pro ně ale není žádná novinka. Možná dnes večer nezjistí nic převratnějšího, než že Mike Waghorn před vysíláním chodí na záchod. Ibrahim se rozhodne zariskovat.

„A co jiné zprávy z poslední doby? Nenapsala vám nic neobvyklého? Něco, co policie ještě neviděla?“

Mike pozpátku projíždí zprávy a vybraná místa pročítá nahlas. „Jestli bych šel na pivo? Jestli jsem viděl Line of Duty? Tady píše o té reportáži, na které pracovala, ale to bylo už pár týdnů předtím. Zajímá vás to?“

„Člověk nikdy neví, co se může hodit,“ prohodí Elizabeth a nalije Mikeovi další sklenku červeného.

Mike začne předčítat z telefonu.

„Kapitáne… takhle mi říkala.“

„Mimo jiné,“ poznamená Pauline.

„Mám nové info. Nemůžu o tom mluvit, ale je to absolutní bomba. Dostávám se k jádru věci.“

Elizabeth přikývne. „A řekla vám potom, o jaké nové informace šlo?“

„Neřekla,“ odpoví Mike. „Povím vám, že tohle červené není špatné.“

4

Policejní konstábl Donna De Freitasová má pocit, že někdo právě pěstí prorazil příkrov mraků.

Zaplavuje ji hřejivé teplo, rozjařuje ji rozkoš, která se jí zdá zároveň důvěrně známá i zbrusu nová. Má chuť plakat štěstím a smát se prostou radostí ze života. Pokud se vůbec někdy cítila šťastnější, pak si na to zrovna teď nedokáže vzpomenout. Kdyby se teď dostavili andělé a chtěli ji odnést na onen svět – a jestli může soudit podle toho, jak zběsile rychle jí tluče srdce, pak by se to klidně mohlo stát –, nechala by je, jen ať si ji vezmou, a poděkovala by nebesům za to, jak úžasný život jí dopřála.

„Jaký to bylo?“ zeptá se Bogdan a hladí ji přitom po vlasech.

„Šlo to,“ odpoví Donna. „Napoprvé.“

Bogdan kývne. „Myslím, že to umím i líp.“

Donna zaboří obličej do jeho hrudi.

„Ty brečíš?“ ptá se Bogdan. Donna zavrtí hlavou, ale nezvedne ji. Kde je tady háček? Možná je to jen jednorázovka? Co když je tohle Bogdanův styl? Je to přece takový samotář, ne? Co když je citově nedostupný? Co když bude mít zítra v posteli jinou holku? Nějakou blonďatou dvaadvacetiletou bělošku?

Na co asi právě myslí? Donna ví, že zrovna na tohle se chlapa nikdy nesmí ptát. Chlapi většinou nemyslí na nic, takže je ta otázka rozhodí a začne jim připadat, že si musí něco vymyslet. Jenže stejně by to ráda věděla. Co se asi děje za těma modrýma očima? Očima, které člověka dokážou přirazit ke zdi. Čistě modrýma jako… počkat, on brečí?

Donna se rozčileně posadí. „Ty brečíš?“

Bogdan přikývne.

„Proč brečíš? Co se stalo?“

Bogdan se na ni zadívá přes závoj slz. „Jsem tak šťastnej, že jsi tady.“

Donna mu polibkem vysuší slzu na tváři. „Už tě někdy někdo viděl brečet?“

„Jednou zubař,“ odpoví Bogdan. „A máma. Můžeme spolu zase jít na rande?“

„No, já myslím, že můžeme, co ty?“ řekne Donna.

„Já taky,“ souhlasí Bogdan.

Donna si znovu položí hlavu na jeho hruď a pohodlně se uvelebí na vytetovaném noži omotaném ostnatým drátem. „Jenom bychom možná mohli jít někam jinam než do fastfoodu a na laser game?“

„Souhlasím,“ řekne Bogdan. „Možná bych příště mohl místo vybrat já?“

„Ano, to bude asi nejlepší,“ odvětí Donna. „Já to moc neumím. Ale bavil ses?“

„Jasně, laser game byla zábava.“

„To teda jo,“ kývne Donna. „Ty děti, co tam slavily narozeniny, se ani nestihly rozkoukat a bylo po nich.“

„Můžou se z toho poučit,“ řekne Bogdan. „Boj spočívá hlavně v tom, že se kryješ. A je dobrý naučit se to co nejdřív.“

Donna se podívá na Bogdanův noční stolek. Leží na něm posilovač rukou, plechovka limonády Lilt a umělohmotná zlatá medaile, kterou získal na laser game. Na koho to tu narazila? Na spřízněnou duši?

„Připadáš si někdy jiný než ostatní, Bogdane? Jako že na ně koukáš odněkud zvenku?“

„No, angličtina není můj rodnej jazyk,“ odpoví Bogdan. „A vůbec nechápu kriket. Ty si připadáš jiná?“

„Ano,“ přisvědčí Donna. „Asi kvůli ostatním lidem.“

„Ale někdy je to fajn, ne, připadat si jiná? Někdy se ti to líbí?“

„Někdy ano, samozřejmě. Jenže bych se pro to vždycky ráda rozhodla sama. Většinou bych jenom ráda zapadla, ale ve Fairhavenu nemám šanci.“

„Každej chce bejt zvláštní, ale nikdo nechce bejt jinej,“ řekne Bogdan.

Jen se podívejte na ta ramena. Donnu napadnou dvě otázky naráz: jsou polské svatby stejné jako anglické? A nevadilo by, kdybych se teď otočila na bok a usnula?

„Můžu se tě na něco zeptat, Donno?“ promluví Bogdan náhle velice vážně.

A jéje.

„Samozřejmě,“ řekne Donna. „Na cokoli.“ Cokoli v rozumných mezích.

„Kdybys musela někoho zavraždit, jak bys to provedla?“

„Hypoteticky?“ zeptá se Donna.

„Ne, doopravdy,“ odpoví Bogdan. „Nejsme malí. Ty jsi policistka. Jak bys to udělala? Aby ti to prošlo?“

Hmm. Takže tohle je ten Bogdanův háček? Je to sériový vrah? To by nebylo snadné přejít. Ale vzhledem k těm ramenům ne nemožné.

„O co tady jde?“ chce vědět Donna. „Proč se mě na to ptáš?“

„Elizabeth mi dala domácí úkol. Chtěla vědět, co mě k tomu napadne.“

Jasně, to dává smysl. A je to úleva. Ten šílený zabiják není Bogdan, ale Elizabeth. „Asi jedem,“ řekne Donna. „Něčím, co nezanechává stopy.“

„Jasně, aby to vypadalo přirozeně,“ souhlasí Bogdan. „Aby to nevypadalo jako vražda.“

„Taky toho člověka můžeš třeba přejet autem, pozdě v noci,“ uvažuje Donna. „Cokoli, při čem se nemusíš dotknout jeho těla, protože jinak tě dostane forenzní vyšetřování. Anebo vezmeš střelnou zbraň, úplně jednoduše, jednou ranou, prásk, a rychle vypadneš, všechno mimo dohled bezpečnostních kamer. Samozřejmě si předem naplánuješ únikovou cestu, to je taky klíčové. Žádné forenzní důkazy, žádní svědci, žádné pohřbívání těla, tak bych na to šla já. Mobil vypneš nebo ho necháš v taxíku, aby byl od tebe v okamžiku vraždy hodně daleko. Taky můžeš podplatit nějakou zdravotní sestru, koupit od ní vzorky krve cizích lidí a nechat je na mrtvole. Nebo…“

Bogdan se na ni dívá. Že by se moc rozpovídala? Nejspíš bude lepší změnit téma.

„K čemu se to Elizabeth chystá?“

„Říkala, že někoho už zavraždili.“

„No jistě,“ poznamená Donna.

„Ale v autě, prý ho srazili z útesu. Já bych takhle nevraždil.“

„Auto z útesu? Jo, to si umím představit,“ řekne Donna. „A proč to Elizabeth vyšetřuje?“

Bogdan pokrčí rameny. „Mám dojem, že proto, že se Joyce chtěla seznámit s nějakým člověkem z televize. Moc jsem to nepochopil.“

Donna kývne – to všechno zní dost pravděpodobně. „Byly na tom těle nějaké stopy? Jako že byl ten člověk mrtvý už předtím, než auto sletělo z útesu?“

„Tělo tam vůbec nebylo, jenom nějaký oblečení a krev. Tělo to vyhodilo z auta ven.“

„To přišlo vrahovi vhod.“ Na takové postkoitální hovory není Donna zvyklá. Většinou musí člověk poslouchat o chlapově motorce nebo o jeho bývalce, o které si právě uvědomil, že ji vlastně pořád miluje. Anebo je třeba ho chlácholit a povzbuzovat. „Ale je to taky efektní. Jestli chtěl takhle někomu poslat vzkaz. Tohle se těžko ignoruje.“

„Mně se to zdá moc komplikovaný,“ namítne Bogdan. „Na vraždu. Auto, útes, no tak.“

„Takže ty jsi teď odborník na vraždy?“

„Hodně čtu,“ opáčí Bogdan.

„Jakou knížku máš ze všech nejradši?“

„Králíčka Sameťáčka,“ odpoví Bogdan. „Nebo autobiografii Andreho Agassiho.“

Možná by Bogdan mohl zabít jejího bývalého, Carla? Sama už si jeho vraždu několikrát představovala. Třeba by Bogdan mohl tu Carlovu pitomou mazdu srazit z útesu? Ale hned v okamžiku, kdy jí ten nápad prolétne hlavou a Donna se protáhne jako kočka, která objevila místo zalité sluncem, si uvědomí, že už jí na Carlovi nezáleží. Buď velkorysá, Donno. Nech Carla naživu.

„Měla požádat Chrise a mě, abychom jí pomohli,“ řekne Donna. „Mohli jsme se na ten případ podívat. Pamatuješ si jméno?“

Bogdan pokrčí rameny. „Nějaká Bethany. Ale oni tyhle věci radši řeší sami.“

„To rozhodně,“ souhlasí Donna a přehodí paži přes nekonečnou rozlohu jeho hrudníku. Takhle vzrušivě drobounká si ještě mockrát nepřipadala. „Baví mě povídat si s tebou o vraždách,  Bogdane.“

„Mě taky baví povídat si s tebou o vraždách, Donno. I když tohle podle mě vražda nebyla. Až moc to do sebe zapadá.“

Donna zvedne hlavu a ještě jednou se zadívá do těch očí. „Bogdane, slibuješ, že tohle nebyl náš poslední společný sex? Protože teď bych se fakt ráda vyspala a pak se vzbudila s tebou a dala se do toho znova.“

„Slibuju,“ odpoví Bogdan a hladí ji po vlasech.

Takhle by se mělo usínat, říká si Donna. Jak to, že to dodneška nevěděla? V bezpečí a šťastná a ukojená. A vraždy a Elizabeth, a tetování, a jak je člověk jiný a jak je stejný, a auta a útesy a oblečení, a zítra a zítra a zítra.

5

Joyce

Připouštím, že vražda Bethany Waitesové napadla mě.

Všichni jsme v dokumentaci pátrali po novém případu pro Čtvrteční klub amatérských detektivů. Byla tu například jedna stará panna z Rye, která pár let po osmdesátce zemřela a v jejím sklepě se pak našly tři neidentifikované kostry a kufr, v němž bylo padesát tisíc liber. Elizabeth zaujala tahle historie nejvíc a já souhlasím, že by to mohla být velká zábava, jenže v okamžiku, kdy jsem v jiné složce zahlédla jméno „Bethany Waitesová“, jsem měla rázem jasno. Moc často si hlavu nepostavím, ale když už, tak je tedy postavená. Elizabeth trucovala, ale ostatní chápali, že přít se nemá smysl. Mně totiž nejde jen o čaj a sušenky, chápete.

Na Bethany Waitesovou jsem si samozřejmě pamatovala, a v Kentském kurýru jsem četla článek, který o její vraždě napsal Mike Waghorn, takže jsem si rázem řekla, podívejme se, Joyce, tohle vypadá podezřele, a navíc by ses ještě mohla seznámit s Mikem Waghornem.

Je na tom něco tak špatného?

Na Mikea Waghorna v pořadu Dnes večer na jihovýchodě se dívám, co jen pamatuju. Jak někoho na jihovýchodě zavraždí nebo se pořádá nějaká slavnost, Mike bude u toho, s tím svým úsměvem od ucha k uchu. Tedy, u vražd se neusmívá. U těch nasazuje vážnou tvář, která mu jde taky ohromně. S vážným výrazem se mi vlastně líbí víc, takže když dojde k nějaké vraždě, přinese to  aspoň něco dobrého. Vypadá tak trošku jako Michael Bublé, kdyby měl věkem blíž ke mně.

Mike uvádí Dnes večer na jihovýchodě už pětatřicet let, ale přibližně každých pět let k němu přidají novou ženu. A tak se na scéně ocitla i Bethany Waitesová.

Bethany Waitesová byla blondýna ze severu a zemřela v autě, které sjelo ze Shakespearova útesu poblíž Doveru. (Je to hned u dálnice A20, vyhledala jsem si to, protože počítám, že tam nejspíš dřív nebo později pojedeme.) Už to bude skoro deset let. Na první pohled by člověk řekl, že jde o sebevraždu, útesy a auta a tak, jenže v tom byla ještě spousta dalších věcí. Těsně předtím s ní někoho v tom autě viděli, na jejím mobilu zůstaly nějaké podivné zprávy, celé to bylo podezřelé. Takže podle policie to byla vražda, a když jsme si teď probírali policejní složky, připadalo nám to taky tak.

Tenkrát se tu o tom hodně mluvilo. V Kentu se toho kdovíjak moc neděje, takže si to asi umíte představit. Udělali zvláštní vydání pořadu na její počest a pamatuju si, jak se Mike ve vysílání dal do pláče a Fiona Clemenceová ho musela obejmout kolem ramen. Fiona to tenkrát začala uvádět s ním.

Dnes je Fiona Clemenceová tak slavná, až si většina lidí ani neuvědomuje, že začínala ve Dnes večer na jihovýchodě. Ptala jsem se Mikea, jestli se dívá na její pořad Zastavte hodiny, ale říkal, že ne. To bude asi jediný v celé zemi. Podle Pauline – to je maskérka, ke které se ještě vrátím – jenom závidí, ale Mike tvrdil, že se vůbec nedívá na televizi.

Budu upřímná. Dělala jsem si naděje, že dnes večer budu s Mikem flirtovat a on mi řekne, jak se mu líbí můj náhrdelník, a já se začervenám a zachichotám a Elizabeth obrátí oči v sloup.

Ale bohužel z toho nebylo nic.

„Z toho mráčku nezaprší,“ jak řekl Ron. Mike mě lehce políbil na tvář a v jednu chvilku se dotkl mé ruky a přitom mezi námi proběhl elektrický výboj, ale ten způsobila nejspíš jenom kombinace chlupatého koberce před restaurací a mého nového kardiganu.

Dneska odpoledne natáčel pro pořad Dnes večer na jihovýchodě rozhovor s Ronem, do segmentu o životním stylu seniorů. To všechno navrhla Elizabeth, která mě taky přiměla, abych napsala mail jednomu z producentů. Když chcete někoho nalákat do pasti, obraťte se na Elizabeth.

Musím připustit, že Ron byl docela dobrý. Ví, jak na to. Mluvil o osamělosti a přátelství a bezpečnosti a já na něj byla hrdá, že je tak upřímný. Je vidět, jaký má na něj Ibrahim vliv. V jednu chvilku se nechal trochu unést a začal vykládat o West Hamu, ale Mike ho zase nasměroval zpátky k tématu.

Hlavně nám ovšem šlo o to, abychom se dozvěděli víc o Bethany Waitesové, a Mike se každopádně s potěšením rozpovídal. Pěkně se napil a vyprávěl nám spoustu věcí, o kterých jsme už věděli z policejních záznamů, ale nedal se zastavit.

Tohle jsou základní fakta. Bethany zkoumala velký daňový podvod. Šlo o dovoz a vývoz mobilních telefonů. Točily se v tom miliony.

Stála za tím žena jménem Heather Garbuttová. Ta pracovala pro muže jménem Jack Mason, místního podvodníka, a obecně panovalo přesvědčení, že tuhle záležitost řídila jakožto jeho zástupkyně. Heather skončila ve vězení, ale Jack Mason ne. Jack Mason měl kliku.

Jednoho březnového večera poslala Bethany Mikeovi SMS a Mike předpokládal, že druhý den ráno ji zase uvidí v nejlepší kondici. Jenže pro Bethany už ráno nepřišlo.

Ten večer byla viděna, jak opouští svůj rezidenční komplex – my jsme tomu říkávali prostě bytovka, že – kolem desáté, a následně na několik hodin zmizela neznámo kam. Potom ji krátce před třetí ráno zachytila kamera poblíž Shakespearova útesu. V autě s ní byl nějaký spolujezdec, jehož totožnost se nepodařilo určit.

Následně se auto objevilo pod útesem, rozbité a s interiérem obsahujícím Bethanyinu krev a oblečení, nikoli však tělo. Což ve mně vyvolává podezření, ale vzhledem k mořskému příboji prý nejde o nic neobvyklého. Rok nato, když se stále po Bethany neobjevila sebemenší stopa a její bankovní účty zůstávaly netknuté, byla oficiálně prohlášena za mrtvou. I tohle se děje běžně, jenže člověk se stejně musí ptát, kde je to tělo? Mikeovi jsem to takhle neřekla, protože bylo zjevné, že Bethany pro něj hodně znamená.

Jeden nový údaj nám poskytl. Tu zprávu, kterou mu Bethany poslala. Psala, že objevila nějaké nové informace, něco důležitého. Mike nikdy nezjistil, o co šlo.

Největší podezření samozřejmě padlo na Heather Garbuttovou, proti které Bethany shromáždila tolik důkazů, ale mezi ní a Bethanyinou smrtí se nepodařilo najít žádné spojení. A ať se policie snažila sebevíc, nepovedlo se to ani s Jackem Masonem. Heather Garbuttovou zanedlouho poslali do vězení za podvod a všichni se celou záležitostí přestali zabývat.

Ale Mike nepřestal. Podle něj zní zásadní otázky takhle:

Čeho se týkaly ty nové informace, o kterých mu Bethany psala? V soudních dokumentech se nic nenašlo, ale nezaznamenala to někam sama Bethany? Propojovalo to snad ten zločin s Jackem Masonem? Ten je dodneška na svobodě. A velmi bohatý.

Proč tenkrát Bethany v deset večer odešla z bytu? Měla se s někým sejít? Někoho konfrontovat? A proč jí trvalo přes čtyři hodiny, než se dostala na Shakespearův útes? Někde se mezitím musela zastavit, ale kde? Setkala se s někým?

A nakonec, samozřejmě, kdo to s ní seděl v autě?

To už je pro nás dost materiálu. Poznala jsem, že i Elizabeth to postupně začalo zajímat.

Na závěr jsme si dali ještě pár skleniček. Pauline a Ron se podělili o dezert, což vám možná nepřipadá jako nic zvláštního, ale já jsem ještě v životě neviděla, aby se Ron dobrovolně dělil o jídlo, natož banánovo-karamelový koláč. Takže uvidíme, co přijde dál.

Ani jsme si nevšimli a najednou bylo už osm hodin! Když jsem se vrátila domů, Alan byl úplně bez sebe. Tedy, říkám „bez sebe“: ležel na pohovce stočený do klubíčka a podíval se na mě s povytaženým obočím, jako by říkal: „V kolik hodin mám podle tebe večeřet, ty flamendře jeden?“ Však víte, jak se psi dokážou zatvářit. Jenže jsem mu přinesla kus bifteku, a tak hned zazpíval jinou. Zhltal ho na posezení. Alan je všechno možné, ale buddhista zjevně ne.

Vyhledávám na Googlu Heather Garbuttovou a poslouchám přitom zprávy na BBC. Negoogluje se snadno, protože existuje taky australská hokejistka jménem Heather Garbuttová a většina výsledků se vztahuje právě k ní. Nakonec mě ta hokejistka docela zaujala a teď ji sleduju na Instagramu. Má tři překrásné děti.

Heather Garbuttová je pořád ve vězení (ne ta hokejistka, ale to jste pochopili). Vlastně se ukazuje, že sedí ve věznici Darwell, což by nám všem mohlo přijít ohromně vhod. Protože ve věznici Darwell už samozřejmě někoho známe. Napsala jsem Ibrahimovi a navrhla něco, co se mu bude ohromně zamlouvat.

Ve zprávách teď mluví o kryptoměnách, takže si vyhledám i tohle. Nejvýznamnější z nich je bitcoin. Zní to velmi zajímavě a podle zpráv je o bitcoin obrovský zájem, ale zároveň je to dost riskantní. Právě mluvili s někým, kdo na bitcoinu vydělal milion liber, ještě než mu bylo šestnáct let, a ten ho velice doporučuje.

S Gerrym jsme mívali nějaké státní dluhopisy, ale dál jsem se ve finančních experimentech nedostala. Možná bych do toho měla trošku šlápnout? Podniknout něco jiného? Stát se někým jiným? Ale jiným než kdo? Kdo vlastně jsem?

Kdo jsem? Jsem Joyce Meadowcroftová, a s tím si prozatím vystačím.

Noc je jako stvořená pro otázky bez odpovědí, a já si na otázky bez odpovědí nepotrpím. Ty přenechám Ibrahimovi. Já mám ráda otázky, které se dají zodpovědět.

Kdo zabil Bethany Waitesovou? To je otázka, jak má být.

6

Do Coopers Chase dorazilo ráno. Okno Elizabetina bytu nabízí výhled na obyvatele, kteří venčí psy, a několik opozdilců chvátajících na zumbu pro osmdesátníky. Vzduch rozechvívají přátelské pozdravy, ptačí zpěv a zvuky dodávek, které přivážejí zboží z Amazonu.

„Proč pořád koukáte na ten mobil?“ ptá se Bogdan. Sedí nad šachovnicí proti Stephenovi, ale Elizabeth ho rozptyluje.

„Lidi mi píšou, drahoušku,“ odpoví Elizabeth. „Mám přátele.“

„Píše vám jedině Joyce,“ řekne Bogdan. „Nebo já. A my jsme oba tady.“

Stephen táhne. „A máš to, chytráku.“

„Bogdan má pravdu,“ ozve se Joyce, která upíjí z hrnku. „Ten čaj je značky Yorkshire?“

Elizabeth pokrčí rameny, jako by říkala „Jak to mám prokristapána vědět?“, a vrátí se k papírům, které má před sebou rozložené. Dokumenty z procesu s Heather Garbuttovou. Volně přístupné zrakům veřejnosti, pokud vám nevadí počkat si na ně přibližně tři měsíce. Anebo dostupné během pár hodin, pokud jste Elizabeth. S tím koukáním na telefon musí přestat. Poslední zpráva zněla:

Nemůžete mě ignorovat věčně, Elizabeth. Musíme toho spolu hodně probrat.

Začaly jí chodit výhružné vzkazy, z neznámého čísla. První přišel včera:

Elizabeth, vím, co jste udělala.

No, tak to bys to mohl trochu upřesnit, napadlo ji. Od té doby dostala další. Kdo jí ty zprávy posílá? A což je důležitější, proč? Nicméně teď nemá smysl lámat si s tím hlavu. Nakonec se to nepochybně nějak vyjasní a mezitím musí Elizabeth vyřešit vraždu Bethany Waitesové.

„Opravdu myslím, že je to Yorkshire.“ Zase Joyce. „Jsem si skoro jistá. To přece musíš vědět, ne?“

Elizabeth se dál probírá dokumenty. Finanční záznamy, obsažné a nepoddajné. Papírové stopy po neexistujících mobilech, které opustily přístav v Doveru a o několik týdnů později se do něj zas vrátily. Celé balíky formulářů k dani z přidané hodnoty. Výpisy z bankovních účtů, na kterých jsou miliony. Peníze, které mizí na zahraniční konta a po nichž nezbude nic. Bethany Waitesová toho odhalila hodně. Člověk ji musí obdivovat.

„No nic,“ řekne Joyce. „Máš práci. Podívám se do skříňky.“

Elizabeth kývne. Všechny tyhle dokumenty stačily k tomu, aby byla Heather Garbuttová usvědčena z podvodu. Ale skrývá se v nich i klíč k vraždě Bethany Waitesové? Pokud ano, zatím ho nikdo neobjevil. Ani Elizabeth si nedělá velké naděje, tohle všechno nespadá zrovna do jejího oboru. Tak co s tím? Něco ji napadne.

„Ano, je to Yorkshire,“ křičí Joyce z kuchyně. „Já to věděla!“

Joyce trvala na tom, že přijde na návštěvu. A jakmile se Joyce pro něco rozhodla, člověk už ji nezastaví, bez ohledu na to, jak vysokou pozici kdysi zastával v MI5 nebo MI6, kolikrát po něm stříleli profesionální atentátníci nebo kolikrát se setkal s královnou. Elizabeth zareagovala rychle.

Stephenova demence se zhoršuje, to je Elizabeth jasné. Ale čím víc jí Stephen uniká do vlastního světa, tím pevněji ho touží udržet v tom svém. Když se na něj dívá, tak přece nemůže zmizet, že?

V nejlepší kondici je Stephen vždycky během partií šachu s Bogdanem, a tak Elizabeth pozvala i Bogdana a odvážila se přijmout Joyce. Možná bude mít Stephen zrovna dobrý den. A možná to pomůže udržet celou tu šarádu v běhu o pár týdnů déle. Oholila Stephena a umyla mu vlasy. Už mu to ani nepřipadá divné. Elizabeth se podívá na šachovnici.

Bogdan má bradu v dlaních a rozmýšlí si další tah. Něco je na něm jiné.

„Nezačal jsi používat nějaký nový sprchový gel, Bogdane?“ zeptá se Elizabeth.

„Nerozptyluj toho kluka,“ řekne Stephen. „Zahnal jsem ho do rohu.“

„Použil jsem neparfémovaný tělový peeling,“ odpoví Bogdan. „Nový.“

„Hmm,“ udělá Elizabeth. „To není ono.“

„Neparfémované to není,“ poznamená Joyce. „Voní to velmi žensky.“

„Já hraju šachy,“ řekne Bogdan. „Prosím, nevyrušujte.“

„Připadá mi, že něco tajíš,“ pronese Elizabeth. „Stephene, tají Bogdan něco?“

„Mlčím jako hrob,“ odvětí Stephen.

Elizabeth se vrátí k papírům. Je v nich něco, co Bethany Waitesovou zabilo. Udělala to Heather Garbuttová? O tom Elizabeth velice pochybuje. Šéf Heather Garbuttové, Jack Mason, naoko obchoduje s kovovým odpadem, ale ve skutečnosti je to jeden z nejvlivnějších zločinců na jižním pobřeží. Heather Garbuttová působí jako pěšák, ne jako generál. Byl tedy generálem Jack Mason? Vyskytuje se někde v těchhle dokumentech jeho jméno? Nastal čas na plán B.

„Jak se daří Joanně, Joyce?“ zeptá se Elizabeth. Joanna je Joyceina dcera.

„Chystá se na charitativní seskok padákem, proti rakovině,“ odpoví Joyce.

„Moc ráda bych si s ní zase jednou popovídala,“ podotkne Elizabeth.

Joyce ji rázem prokoukne. „Chceš říct, že bys byla moc ráda, kdyby se probrala těmihle dokumenty, protože ty jim nerozumíš?“

„No, neuškodilo by to, ne?“ Elizabeth je přesvědčená, že Joanně a jejím kolegům by to zabralo jen chvilinku. A možná by kápli i na nějaká jména.

„Zeptám se jí,“ slíbí Joyce. „Zrovna to u ní mám polepené, protože jsem řekla, že nechápu, jaký smysl má suši. A mimochodem, proč vlastně pořád koukáš do toho mobilu?“

„Nebuď únavná, Joyce,“ řekne Elizabeth. „Nejsi žádná slečna Marplová.“

Přesně v ten moment Elizabeth zabzučí mobil. Nepodívá se na něj. Joyce jí věnuje pronikavý pohled s nepatrně povytaženým obočím a pak se s mnohem laskavějším výrazem obrátí k Stephenovi.

„Moc ráda tě vidím, Stephene,“ řekne Joyce.

„Vždycky se rád seznámím s Elizabetinými přáteli,“ vzhlédne k ní Stephen. „Stav se kdykoli. Nové tváře jsou vždy vítány.“

Joyce nereaguje, ale Elizabeth dobře ví, co slyšela.

Bogdan táhne a Stephen mu lehce zatleská.

„Voní možná jinak,“ prohlásí Stephen. „Ale hraje pořád stejně.“

„Nevoním jinak,“ namítne Bogdan.

„Ale voníš,“ řekne Joyce.

Elizabeth využije příležitosti a pokradmu mrkne na telefon.

Mám pro vás práci.

Elizabeth cítí, jak se jí krev rozproudila rychleji. Poslední dobou panuje moc velký klid. Jeden optik v důchodu narazil mopedem do stromu a došlo ke sporu ohledně lahví s mlékem, ale žádné větší vzrušení. Prostý a pokojně plynoucí život je moc pěkný, o to nic, ale v tomto okamžiku, kdy má Elizabeth před sebou vyšetřování vraždy a chodí jí výhružné zprávy, si uvědomuje, že se jí po problémech stýskalo.

7

Detektiv šéfinspektor Chris Hudson se vevyjící vichřici prochází po ledově studené pláži. Vdlaních svírá vlažný kelímek sjakousi nápodobou čaje. Zrovna si ho koupil vpobřežní kavárně, kde mu odmítli rozměnit peníze anepustili ho natoaletu vyhrazenou pro personál.

Náladu mu ale nezkazili. Chrisovi pro jednou všechno vychází.

Členka jednotky pro ohledání místa činu vystrčí hlavu zohořelého minibusu, který spočívá mezi chaluhami aoblázky jako strašidelný krab.

„Už jen chviličku.“

Chris mávne rukou, jako by říkal „žádný spěch“, ataky to tak myslí.

Čím to, že je Chris tak šťastný? Odpověď natuhle otázku je jednoduchá, ale zároveň isložitá.

Chris je zamilovaný dojisté osoby ata osoba je taky zamilovaná doněj.

Dřív nebo později se to nepochybně celé sesype, ale zatím se to nestalo. Sáček odbrambůrků, který dosud vevichru provozoval vzdušnou akrobacii, vletí Chrisovi dotváře. Jo, láska, té se prostě nic nevyrovná.

Možná se to vůbec nesesype? Je to možné? Možná je tohle to pravé? Chris aPatrice. Patrice aChris. Chris se těsně vyhne jedné zmnoha injekčních jehel, které se válí všude kolem minibusu. Závisláci na heroinu tuhle pláž milují. Možná společně sPatrice zestárnou? Budou si kupovat kolekce DVD achodit nafarmářské trhy? Ruku vruce, od srdce ksrdci. Nedávno ho přiměla zhlédnout West Side Story, adokonce to ani nebylo tak špatné, když se přenesl přes všechno to zpívání atancování. To by bylo něco, ne?

Podívá se pokonstáblovi Donně De Freitasové, která se ve větru ohýbá vpase adoobličeje pod kapucí nepromokavého pláště jí skoro není vidět. Je to jeho parťačka– oficiálně pořád ještě jeho „stín“, ale jejich skutečnému vztahu tohle označení neodpovídá– ataky je to Patricina dcera. Chris je jí už pořádně zavázaný.

IDonna působí navzdory počasí docela šťastně. Otáčí se zády květru, zuby si stahuje jednu rukavici aodpovídá nanějakou zprávu, kterou zrovna dostala. Včera večer měla rande adělá stím velké tajnosti. Chris si není úplně jistý, že to dopadlo dobře, ale cestou sem ji přistihl, jak si vautě pobrukuje píseň AWhole New World, takže odhaduje, že ano. Patrice možná dokáže zjistit, kdo je ten tajemný muž.

Minibus, ze kterého teď zbývá jen zkroucený aroztavený ocelový rám, napozadí šedé oblohy amoře černý, patříval dětskému domovu. Tělo nasedadle řidiče dosud nebylo identifikováno. Chris se zatím vlastně nikdy nezamyslel nad tím, jak je moře krásné. Pod botou mu zapraská rozbité hrdlo lahve odpiva. Vítr ještě zesílí anažene Chrisovi dotváře ledové jehličky. Nádhera, když se člověk zastaví apodívá se nato. Když to všechno nasaje.

„Komu píšeš?“ zavolá dovytí větru naDonnu. Proč by to nezkusil.

„Beyoncé,“ křikne Donna apíše dál.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

První část

1

2

3

4

5

6

7