Príbeh štvrtého mudrca

Henry van Dyke

Preklad: Michal Švec

Ilustrácie: Eva Baloghová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-107-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-108-4 (MOBI)

Kto pre spásu svojej duše len po nebi prahne,
cestu možno neopustí, no cieľ nedosiahne.
Zato toho, kto aj blúdi, ale kráča v láske,
Boh nakoniec privedie tam, kde blaženosť vládne.

Poznáte dobre príbeh o troch mudrcoch z Východu a o tom, ako putovali z ďaleka, aby položili svoje dary ku kolíske jaslí v Betleheme. No počuli ste niekedy príbeh o štvrtom mudrcovi, ktorý tiež videl vychádzať hviezdu a vydal sa za ňou, ale k malému Ježiškovi so svojimi bratmi neprišiel? Príbeh o veľkej túžbe tohto štvrtého pútnika a o tom, ako mu bola síce odopretá, no práve tým odopretím sa naplnila, o mnohorakých putovaniach a skúškach jeho duše, o dlhej ceste jeho hľadania a zvláštnom spôsobe nájdenia Toho, ktorého hľadal – taký príbeh by som vám rád vyrozprával, ako som jeho fragmenty započul v Sieni snov, v paláci Srdca človeka.

ZNAMENIE NA NEBI

V časoch, keď cisár Augustus panoval nad mnohými kráľmi a v Jeruzaleme vládol Herodes, žil v meste Ekbatana medzi perzskými vrchmi istý muž menom Artaban, národnosťou Méd. Jeho dom stál blízko najkrajnejšieho zo siedmich múrov, ktoré obklopovali kráľovskú pokladnicu. Zo svojej strechy mohol hľadieť ponad vyvýšené čierne, biele, karmínové, modré, červené, strieborné a zlaté cimburia až na kopec, kde sa letný palác partských cisárov trblietal ako drahokam na korune so siedmimi poschodiami.

Okolo Artabanovho obydlia sa rozprestierala pekná záhrada, spleť kvetov a ovocných stromov, napájaná množstvom bystrín tečúcich zo svahov hory Orontes a naplnená spevom nespočetného vtáctva. Ale všetky farby sa strácali v mäkkej a voňavej tme neskorej septembrovej noci a všetky zvuky utlmilo prenikavé kúzlo jej ticha – až na žblnkanie vody, ktoré znelo ako napoly vzlykajúci a napoly smejúci sa hlas kohosi v tôni. Matná žiara svetla presvitala vysoko nad stromami cez závesy pod klenbami hornej komnaty, kam pán domu zvolal svojich priateľov na poradu.

Stál pri dverách, aby privítal hostí. Bol to vysoký, tmavý muž okolo štyridsiatky, s blýskavými očami posadenými blízko pri sebe pod širokým obočím a pevnými líniami vyrytými okolo jemných, tenkých pier, s obočím rojka a ústami vojaka, muža citlivého vnímania, ale aj pevnej vôle – jedného z tých, ktorí, nech žijú v akejkoľvek dobe, sú zrodení pre vnútorný konflikt a život hľadania.

Rúcho z čistej bielej vlny mal prehodené cez hodvábnu tuniku a na rozpustených čiernych vlasoch posadenú bielu špicatú čiapku s dlhými chlopňami po bokoch. Bol to odev starovekého kňazstva mágov, ktorých nazývali uctievači ohňa.

„Vitaj!“ hovoril tichým, príjemným hlasom každému, ako postupne vchádzali do miestnosti. „Vitaj, Abdus. Mier s tebou, Rhodaspes a Tigranes, aj s tebou, môj otec, Abgarus. Všetci ste vítaní a tento dom žiari radosťou z vašej prítomnosti.“

Bolo tam deväť mužov, ktorí sa veľmi líšili vekom, ale spájalo ich podobne bohaté oblečenie z pestrého hodvábu, s mohutnými zlatými goliermi okolo krku – označením partských šľachticov, a s okrídleným zlatým kruhom na prsiach – znakom nasledovníkov Zoroastra.

Zaujali svoje miesta okolo malého čierneho oltára na konci miestnosti, kde horel drobný plamienok. Artaban, ktorý stál vedľa oltára, mával nad ohňom otiepkou tenkých tamariškových konárov a kŕmil ho suchými trieskami borovice a vonnými olejmi. Potom Yasna začal starodávny spev a k nemu sa pripojili v krásnom hymnuse na Ahura-Mazdu hlasy jeho spoločníkov:

Velebíme Božského Ducha
plného dobra a múdrosti,
v kruhu svätých nesmrteľných,
v štedrom prúde milostí.
Jasáme nad Jeho dielami,
– svedčia o najvyššej bytosti.

Chválime všetko, čo je čisté,
veď to je Jeho stvorením.
Pravdivé myšlienky, slová a skutky,
ktoré sú požehnané Ním.
Také On schvaľuje a my za ne
zas ďakujeme s plesaním.

Vypočuj nás, ó, Mazda! Ty
nebeskou radosťou, pravdou si.
Od klamstva očisti a od zla chráň nás.
Nech nie sme viac jeho otroci.
Vylej jas zo seba do našej temnoty,
v smútku nám buď vždy na pomoci.

Zažiar na našich záhradách a poliach,
posvieť nám na prácu a naše tkanie,
zažiar pre celučkú ľudskú rasu,
či už je veriaca alebo aj nie.
Svieť na nás teraz, kým je noc,
svieť a tým svetlom daj nám moc,
plameň svätej lásky, Tebe pieseň tá znie.

Oheň stúpal spolu so spevom, pulzoval, akoby bol vyrobený z plameňa hudby, až kým rozžiaril celý priestor a odhalil jeho eleganciu a nádheru.

Na podlahe boli dlaždice tmavomodrej farby s bielymi žilkami, z modrých stien vystupovali stĺpy z krúteného striebra, z oblúkovitých okien nad nimi visel azúrový hodváb, klenutý strop bol zdobený zafírmi, ako čistá nebeská klenba posiata striebornými hviezdami. Zo štyroch rohov strechy viseli štyri zlaté magické oblúky, nazývané jazyky bohov. Na východnom konci za oltárom boli dva tmavočervené stĺpy z porfýru, nad nimi preklad z toho istého kameňa a na ňom vytesaná postava okrídleného lukostrelca so šípom nasadeným na tetivu a natiahnutým lukom.

Vchod, ktorý viedol pomedzi stĺpy na terasu strechy, zakrýval ťažký záves farby zrelého granátového jablka, vyšívaný nespočetnými zlatými lúčmi vystreľujúcimi z podlahy nahor. Celkovo miestnosť pôsobila ako tichá, hviezdnatá noc, celá azúrová a strieborná, sčervenaná na východe ružovým prísľubom úsvitu. Dom vystihoval – ako by aj každý ľudský domov mal – charakter a ducha svojho pána.

Keď pieseň skončila, obrátil sa na svojich priateľov a vyzval ich, aby sa posadili na pohovku na západnom konci miestnosti.

„Prišli ste dnes večer,“ začal a rozhliadol sa po všetkých, „na moju výzvu ako verní nasledovníci Zoroastra, aby ste obnovili svoju zbožnú úctu a oživili vieru v Boha čistoty, tak, ako na oltári znovu vzplanul tento oheň. No my neuctievame oheň, ale Toho, ktorého je vyvoleným symbolom, pretože je najčistejším zo všetkých stvorených vecí. Poukazuje nám na toho, kto je Svetlo a Pravda. Nie je tak, môj otče?“

„Správne vravíš, syn môj,“ odpovedal ctihodný Abgarus. „Osvietení nikdy nie sú modloslužobníkmi. Odhaľujú závoj formy, vstupujú do svätyne podstaty a nové svetlo a pravda sa im neustále zjavujú cez staré symboly.“

„Vypočujte ma teda, otče a moji priatelia,“ povedal Artaban veľmi potichu, „lebo vám chcem rozprávať o novom svetle a pravde, ktoré sa mi zjavili cez najstaršie zo všetkých znamení. Skúmali sme spolu tajomstvá prírody a študovali liečivé účinky vody, ohňa a rastlín. Čítali sme aj knihy proroctiev, v ktorých je budúcnosť nejasne predpovedaná slovami, ktorým je ťažké rozumieť. Ale najvyššie zo všetkých učení je poznanie hviezd. Sledovať ich pohyb znamená rozmotať nitky tajomstva života od začiatku až do konca. Keby sme ich mohli poznať dokonale, nič by nám už nezostalo skryté. Nie sú však naše vedomosti o nich ešte stále neúplné? Nie je hádam stále veľa hviezd za našim obzorom – svetlá, ktoré poznajú len obyvatelia ďalekej južnej zeme, medzi korením Punta a zlatými baňami v Ofire?“

Koniec ukážky